Пени Винченци
Наследниците

Превод от английски: Цветана Генчева, 2015

chitanka.info

Пролог

И така — това бе краят.

В известен смисъл можеше да се нарече сбогуване. Страхотната търговска къща „Фаръл“, на която посвети живота си, голямата й любов, вече я нямаше.

Великолепното, пъстроцветно творение, извор на безкрайна радост, щеше да й бъде отнето. Повече нямаше да бъде нейното съкровище, нейната радост, която опазваше здравия й разум. Най-вече здравия й разум; през първите месеци след смъртта на Корнилиъс тя се хвана за нея в ужасната си бездънна скръб. Хората не спираха да повтарят, че е изключителна, че посвещава цялото си време на работата, че е невероятна, щом съумява да следва подобен ритъм. Щеше да е невероятно, ако не се налагаше да работи, ако се беше предала, защото тогава скръбта и самотата щяха да я погълнат и в живота й нямаше да остане нищичко.

Прекрасно е, че децата ти са около теб, казваха хората и тя се усмихваше любезно, отвръщаше, че е точно така, но онова, което те можеха да й дадат, бе нищо в сравнение с работата. Онова, което те и даваха, съвсем не можеше да се опише като обич; тя беше разсеяна и невнимателна майка, твърде критична към мрачното и скучно момиченце, каквато бе навремето Каролайн, и срамежливото момченце Бърти. Освен това като всички деца на успешни бракове те си останаха аутсайдери, дори натрапници за двама души, които щяха да бъдат щастливи и без тях. Докато търговска къща „Фаръл“ — тя беше достойна за великолепната двойка и никога не ги предаде — бе тяхната гордост и радост.

Отначало двамата бяха звезди на светската сцена, двамата с Корнилиъс, сочеха ги като умни, дръзки, изобретателни, богати, изтънчени, хора с класа. Техният кръг приемаше и привилегированите, и новата аристокрация с творчески идеи, която се появи в края на 50-те и началото на 60-те — забавна, колоритна, интересна. Имаха къща в Найтсбридж, апартамент за уикендите в Брайтън на една от улиците с къщи в стила на Регентството[1] и се местеха от едното жилище в другото, отскачаха до Париж и Ню Йорк, за да откриват нови вдъхновения, оставяха децата си на бавачки, а после в пансиони.

Ожениха се неестествено рано — Корнилиъс беше на двайсет и три, тя на двайсет и една, но още от самото начало бракът им бе прекрасен, а създаването на търговска къща „Фаръл“ — почти неизбежен резултат от това партньорство.

Идеята беше на Корнилиъс. Запленен от новите познания в маркетинга и рекламата, наследил състояние от кръстника си банкер и заел скромно място в същата банка, той се бе превърнал в предприемач, който се нуждае от проект. Съдбата му го предостави в лицето на ексцентрична майка, бивша актриса, която сама си забъркваше кремовете за лице и посвещаваше по час всяка сутрин и още един вечер, за да превърне безличното си лице в истинска красота, така че той предложи на прелестното момиче, за което се бе оженил, да вложат наследството му в козметичен бизнес, който ще управляват заедно.

— Ти можеш да го разработиш, любов моя, а пък аз ще остана в банката, докато бизнесът не започне да ни носи доходи.

Двамата не се съмняваха, че търговска къща „Фаръл“ ще постигне тази цел.

Купиха основната формула за кремовете от вече бившата госпожа Фаръл, която бе избягала от своя съпруг педант, и започнаха производство в малка лаборатория. Наеха великолепен химик — той беше учил с мосю Коти в Париж и не само възроди „Крема“ (така го кръстиха), който осигуряваше „единственото, от което кожата истински се нуждае“ (така твърдеше ранната реклама), но създаде червила и лакове за нокти; добави пудра, а няколко месеца по-късно и продукт за основа под грима, „Основата“.

Бяха наясно, че няма да могат да се мерят с големите в тази игра, Ревлон, Коти и Ярдли, но смело преобразиха един неугледен магазин на Баркли Аркейд за канцеларски материали, изработени по поръчка, в един от най-красивите магазини на улицата, подредиха малка приемна за козметични услуги на първия етаж и буквално отвориха врати за света. Имаха късмет; привлякоха погледите и въображението на пресата, хвалебствията, които се сипеха, надминаха дори най-смелите им мечти. Татлър определи салона като „мястото, където можете да откриете истинска индивидуална красота“, Вог като „първия салон, в който се раждат чар и красота“, а Харпърс Базар изтъкна, че това е „мястото, където ще откриете новото си лице“. След като по време на много скъп обяд в „Каприс“ ухажва редакторката на Харпърс Базар, Корнилиъс превърна тези думи в рекламно мото на „Фаръл“. Освен това рекламираше салона с постери, разпрати из целия Уест Енд мъже с рекламни плакати на гърба и гърдите, които канеха всички в „Най-красивата перла в короната на Лондон“ и клиентите започнаха да се стичат. Той привлече част от огромната вълна оптимизъм и творческо настроение, които се зародиха това лято, подкладени от коронацията, от красивата млада кралица и най-сетне от военновременните икономии. За червило „Секси блян“, както бе наречен първият им изключителен цвят, в продължение на няколко опияняващи месеца се говореше буквално всеки ден и час, а останалото се превърна в история на търговска къща „Фаръл“.

През 80-те години бизнесът им забуксува, тъй като бяха засенчени от новата цветна палитра на пазара и от продуктите за кожа, плод на научни изследвания, финансирани с огромни суми от крупните козметични предприятия; през 90-те се съживи за кратко, а през 2006-а, годината след смъртта на Корнилиъс, бе почти на края на силите си, пред изчезване и единствено упорството и постоянството успяха да го спасят.

Сега, след като козметичният бизнес се озова в захранвания с пари маратон, в какъвто се бе превърнал, дори тя бе наясно, че отчаяно се нуждаят от помощ — финансова, но също и от творческа инжекция. Предпочиташе обаче да легне в гроба до Корнилиъс, вместо да признае, че визията й вече се стеснява. Ненавиждаше псевдонауката, избуяла в просторните лаборатории на козметичните гиганти, и не я разбираше. Чувстваше, че изостава от новите тенденции, понякога дори се объркваше и макар да прикриваше враждебността си към новите си колеги (категорично отказваше да приеме, че те диктуват положението), приемаше с неохота облекчението от присъствието им.

Прогресът се очертаваше болезнено преживяване. Те не се интересуваха ни най-малко от онова, което бе изстреляло „Фаръл“ във висините, или от онова, което търговската къща символизираше. Важни за тях бяха сивите колонки, които отразяваха печалбите и загубите. Налагаше й се да се съобразява — поне с някои неща.

Възнамеряваше обаче да се бори с тях, да остане вярна на същността на „Фаръл“, а не да се признава за победена. Търговската къща бе направила всичко за нея — тя нямаше да я предаде повече, отколкото се бе наложило досега.

[1] Регентство — архитектурен стил в Англия в началото на XIX в., когато принцът на Уелс, по-късно Джордж IV, е регент на Англия. — Б.пр. ↑

Първа глава

Беше истинска любов от пръв поглед, замайваща, помитаща, от която сърцето ти спира. Досега й се беше случвало само два пъти, чувството, че е разпознала онова, което й принадлежи, че то е създадено единствено за нея такава, каквато е и каквато би искала да бъде и каквото държи да постигне. Тя не се колеба, не се впусна в глупави игрички, не каза, че ще помисли, просто каза да, разбира се, ама, разбира се, че го иска, при това много, след това погледна часовника си и разбра, че вече закъснява за срещата на борда, и след като се сбогува набързо, си тръгна от ресторанта.

Първото, което направи в таксито, беше да позвъни на съпруга си; винаги го правеше, той трябваше да научи, а и тя държеше той да знае. Та нали той бе неразделна част от всичко, това се отразяваше на живота му не по-малко, отколкото на нейния; и той се зарадва, точно както тя бе сигурна, че ще реагира, отвърна, че няма търпение да обсъдят въпроса на вечеря. Само че тя, както обикновено, щеше да закъснее за вечеря, напомни му го и той въздъхна едва чуто, преди да я успокои, че ще я чака, когато и да се прибере.

Той наистина беше сговорчив и разбран човек, каза си тя. Беше невероятна късметлийка.

— Е, доста добре. — Хю Брадфорд се отпусна назад и поръча бренди; обикновено не пиеше на обяд, днес, докато се хранеше, предпочете вода и скромна чаша шампанско, за да се чукнат за сделката. Много му се пиеше, но се въздържа, а и не можеше да си представи Бианка Бейли да си позволи дори глътка алкохол — тя отпи няколко глътки шампанско, макар че той усети нежеланието й, — който да замъгли бистрия и ум.

Запита се — защото как иначе, тя беше невероятно привлекателна — дали някога губи самообладание, дали ако я хванат in flagrante[1], няма да се смути — ала след това се върна към действителността. Подобни отклонения нямаха място във взаимоотношенията му с Бианка.

— Да, превъзходно е — кимна одобрително към бутилката Майк Ръсел, дългогодишен колега. — Сега остава единствено да я представим в благоприятна светлина пред семейството.

— Семейството няма избор — отсече Брадфорд, — но според мен ще я харесат. Ако не друго, то поне идеята за нея. По-добре от някой мъж — поне така ще си помислят. Организирай среща за началото на следващата седмица.

— Или за края на тази? Времето ни притиска.

— В петък ще се срещна със семейството и борда на „Фаръл“ — съобщи Бианка на съпруга си същата вечер. — Петък следобед. Нямам търпение. Това е фантастично, Патрик, съвсем като в Холивуд.

— Така ли?

— Да. Първо с майката, разбира се — почти винаги в този бизнес има матриархат…

— Така ли? — повтори той.

— Ами, да. Замисли се само. Елизабет Ардън, Ести Лодър, Хелена Рубинщайн…

— По този въпрос не съм особено компетентен — отвърна Патрик. — В момента не знам кой знае колко за парфюмерия и козметика. Струва ми се обаче, че ще науча.

— Може би. Човек трябва да живее и да диша този бизнес, ако иска да го разбира. Както и да е, тя — майката, лейди Фаръл — го е създала през 1953-та заедно със съпруга си, който е починал преди пет години — много тъжно, защото двамата, изглежда, са се обичали много, били са заедно почти шейсет години — в борда участват и дъщеря им, и синът им, но, доколкото разбирам, те не са кой знае какво, има и още една оглупяла баба, казва се Флорънс Хамилтън, която е с тях още от самото начало и също участва в борда, сигурно я държат заради едно време.

— Да знаеш, че това си е семеен бизнес.

— Както и да е, в момента те държат всички дялове и тя няма да се предаде без битка, но й се налага да го направи, защото банката всеки момент ще дръпне шалтера, затънали са в дългове до ушите — та аз, по-точно казано ние с Хю и Майк мислим, че има истинска магия. Нямам търпение да се захвана за работа. Срещата ще бъде дълга, само това мога да кажа със сигурност. Нали нямаш нищо против?

— Не, разбира се. Ще заведа децата да гледат филма за Тентен. Ти нали каза, че не искаш да дойдеш с нас…

— Не искам — отсече Бианка, — не мога да си представя нищо по-досадно.

— Значи всичко е наред — отвърна небрежно Патрик Бейли.

Бианка Бейли беше истинска рок звезда в бизнеса. Сцената, на която се качваше, не беше нито „О2 арена“, нито „Уембли“, а сцената на крупните финансови операции, където успехът се измерваше със счетоводни баланси и основаване на търговски дружества. На този трийсет и осем годишен Мидас в пола се носеше забележителната слава, че умее да прекроява бизнеси и бе истински дар за всички рекламодатели, с които работеше, тъй като бе изключително привлекателна. Висока (един и седемдесет и осем без обувки), слаба, елегантна, изключително фотогенична и телегенична с гъстата си тъмна коса и големи сиви очи. Освен това бе неочаквано изразителна, чаровна, щастливо омъжена, с три прекрасни деца, живееше в прелестна къща в Хампстед и както можеше да се очаква, семейството имаше много хубава къща в провинцията, в Оксфордшир, която тя държеше да нарича, макар да не бе така, вила. Както бяха подчертали не един и двама от приятелите на семейство Бейли, ако те не бяха толкова мили и приятни, със сигурност щяха да ги мразят.

Бианка се питаше какво да прави оттук нататък, след като бе участвала във всяка успешна продажба на фирмата, на която в момента бе изпълнителен директор — досега незабележимо предприятие за тоалетни принадлежности, чиято продукция бе с ниско качество, предназначена за по-бедните потребители, — когато Майк Ръсел от „Портър Бингам“, фирма за частни капиталови инвестиции, й позвъни и покани да пият кафе и да поговорят. И преди бяха работили заедно, затова бе наясно, че са й подготвили предизвикателство — поредната пропадаща фирма, която има нужда от забележителните и умения.

Предложението, което й отправиха, се оказа стряскащо, а Бианка не отхвърляше нищо, което будеше страх.

— Обърнаха се към нас — обясни Майк Ръсел. — Синът ни потърси, Бъртрам. Прилича на мрачен гарван, но всъщност е симпатичен. В момента губят по пет милиона на година, но потенциалът им е страхотен, особено ако и ти се включиш в борда, може би искат след пет до осем години да продадат фирмата. Огледай нещата й кажи как ти се струва.

Бианка огледа, потръпна, като видя цифрите и състоянието на търговската марка, разбра какво имаха предвид за потенциала и така се стигна до обяда в „Каприс“ и уговорката й с „Портър Бингам“ да докара нещата до инвестиране във „Фаръл“.

— Според мен е възможно в рамките на пет години да се постигне положителен обрат и петте милиона лири загуба да се превърнат в десет милиона лири печалба — обясни тя. — Само че за целта ще бъде необходима инвестиция от около трийсет милиона, да кажем десет още от самото начало и следващ транш от два до три милиона, за да се приключи работата по разработките, но да, според мен може да стане.

Тя им се усмихна с широката си усмивка а ла Джулия Робъртс. Харесваше и двамата, но Хю изглеждаше безупречно според конвенционалните представи на една заможна прослойка. Често се благодареше, че не е неин тип, защото иначе щеше да прибягва до не съвсем професионални решения. Даваше си обаче ясна сметка, че в успешния си живот никога не допускаше, дори за миг, да надделеят личните й съображения. Това бе една от многото причини за успеха й.

— Много се вълнувам — призна тя пред Патрик, когато се прибра у дома след първата среща, — но искам твоето съгласие. Ще бъде още по-трудно, отколкото с Пи Ди Ен. Какво ще кажеш?

Патрик отговори, че ако наистина иска да го направи, тогава на всяка цена трябва да действа. Потисна желанието си да я попита как ще постъпи, ако той не е съгласен, но Бианка и без това правеше каквото реши.

Знаеше какво го очаква — както с всеки нов проект на Бианка му предстояха много самотни вечери, тя щеше да се посвети на новата фирма, да й се отдаде изцяло. Примиряваше се поради две причини: на него му беше интересно да наблюдава безпристрастно отстрани, освен това обичаше Бианка и искаше тя да бъде щастлива.

Не се поддаваше на мъчителни мисли — беше единствено дете и притежаваше характерната самоувереност. „Не сме като другите хора“ — често повтаряше Патрик и това бе самата истина.

Бианка също нямаше братя и сестри и в началото те често обсъждаха този факт и връзката, която той създаваше помежду им. Според данните, които тя му показа, децата без братя и сестри привличат деца, които също нямат братя и сестри, „или най-големите деца, което е горе-долу същото“. Каза още, че самите деца, поне статистически, постигат много успехи и притежават амбиция; Патрик не беше сигурен, че това важи за него, но нямаше никакво желание динамичната госпожица Уд да гледа на него като на добродушен и посредствен човек. Нито пък баща й, известният и високо ценен историк, Джералд Уд, потопил се в света на общественото и политическото устройство и литература на средните векове, много по-близки до него като манталитет, отколкото двайсет и първи век, тенденция, задълбочила се значително след смъртта на Пати, любимата му съпруга, починала, когато Бианка била само на деветнайсет.

— Здравейте, господин Бейли. Как сте?

— Добре, благодаря, Соня. Ами ти? — Нямаше никакво намерение да сподели с икономката, че след като обядва, се почувства толкова отегчен, че задряма в кабинета си.

— Много добре, благодаря. За довечера съм приготвила сос „Болонез“ — нали казахте, че госпожа Бейли няма да е у дома?

— Не, утре й предстои важна среща и ще работи до късно. Аз ще вечерям с децата и ще сваря спагетите, не се притеснявай.

— Добре. Тогава тръгвам. Руби вече си легна, Карън й чете, а след това ще си тръгне.

Руби беше само на осем и бавачката Карън идваше след училище, оставаше, докато детето си легне, а по празниците работеше през целия ден.

— Добре. Благодаря, Соня… а, здрасти, Мили, как мина денят ти?

— Супер.

— Значи всичко е наред.

— А как мина твоят?

— Суперски.

Тя се надигна на пръсти, за да го целуне.

— Голям си смешник — подхвърли тя с обич.

— Старая се. Написа ли си домашните?

— Разбира се!

— Сигурна ли си?

— Татко! Не ставай лош.

— Написала ги е, господин Бейли — потвърди Соня и се усмихна на Мили. — Започна още щом се върна от училище.

— Чу ли! Благодаря ти, Соня.

— Ами упражненията по кларинет?

— И тях направих.

— Просто не е за вярване. Къде е Фърги?

— Играе на уий.

— Ааа. Забранено е преди седем.

— Тати! Говориш като мама. Доскоро.

Тя излезе от кухнята, насочила цялото си внимание към телефона. Патрик се усмихна снизходително зад гърба й. Емили, на която и казваха Мили още от раждането, беше почти на тринайсет, висока и слаба, с дълга права коса и големи кафяви очи; мила, ведра и чаровна, невероятно популярна — едно от онези момичета, които всички искаха да присъства на партитата им, а след това да остава да преспи. Учеше втора година в „Сейнт Катрин“, Челси, ново и много академично девическо училище. Освен това беше и талантлива музикантка — представяше се отлично на кларинет, — не я биваше само в спорта, където положението беше неспасяемо.

Фъргъс, на единайсет, притежаваше характерния за цялото семейство чар и красота, беше точно толкова добър в спорта, колкото посредствена беше Мили и играеше във всички отбори на началното училище, в което беше записан, и успяваше да запази стипендията си на косъм, тъй като беше умен.

Патрик се качи в стаята му на първия етаж на къщата, огромна, викторианска, с просторна градина. Безобразно високият депозит бе подарък от баща му; хората все разправяха, че тъкмо този факт разкрива истината за семейство Бейли: че са богати, щастливи, близки и щедри.

Ги Бейли беше брокер през златния век на лондонското Сити, натрупа състояние и се пенсионира рано, през 1985 г., „тъкмо преди Големия взрив, слава богу“, както често обичаше да повтаря, а след това се премести в огромна къща в провинцията с голям парцел земя и конюшни, където стана забележително точен стрелец и превърна дългогодишното си хоби — бизнеса с антики — в „работа на половин ден“, както се изразяваше.

Патрик завърши Оксфорд с приличен резултат по философия, политология и икономика и постъпи на работа в счетоводната фирма на чичо си, чието седалище се намираше на Странд. Имаше си много приятен кабинет, изкарваше чудесна заплата, а персоналът и клиентите го харесваха много, справяше се добре, беше чаровен и спокоен, но също така и умен. Вероятно щеше да напусне след година-две и да си намери друга работа, тъй като тази му се виждаше скучна, но тогава се запозна с Бианка Уд, влюби се в нея, а в света на Патрик на момиче не се предлагаше брак, освен ако не можеш да й предложиш къща в хубав квартал и стабилна заплата, с която да се издържате, ако тя прецени, че повече няма да работи или когато роди деца. Не се чувстваше нещастен в „Бейли, Котън и Бейли“; просто работата не го вълнуваше особено. Но това съвсем не го възпря да предложи на госпожица Уд през 1995-а и да се ожени за нея през 1996 година.

Двамата се запознаха на вечеря в Сити и тя го омая; бе великолепна, бъбрива и не скри, че също го намира за интересен. Каза му, че работи като мениджър във фирма за тоалетни принадлежности.

— Пастата за зъби и дезодорантът може и да не ти се струват много вълнуващи — обясни тя, — но миналата година се занимавах единствено с прах за пране, така че скокът е гигантски. Освен това е интересно, защото не продуктът е важен, а онова, което можеш да направиш с него. Ръстът на продажбите е по-важен от всичко друго!

Той я покани на вечеря и двамата бъбриха толкова дълго, че сервитьорите започнаха да вдигат столовете върху масите, когато младите се усетиха колко е часът. Тя го покани да излязат следващия петък.

— Този път аз черпя. Не, аз съм си такава, не обичам използвачите.

На Патрик му беше трудно, докато я наблюдаваше как плаща с кредитната си карта, но неудобството му не трая дълго, защото три месеца по-късно двамата заживяха заедно.

Когато през 1996-а се ожениха, Бианка бе сменила работата си два пъти и продължи да работи до уикенда, преди да роди Мили, а четири месеца по-късно се върна отново на бюрото си; когато Фърги се появи две години по-късно, тя си остана у дома нищо и никакви дванайсет седмици. Това съвсем не означаваше, че е лоша майка — обичаше ги с цялото си сърце и се раздаваше за децата си. Просто бе по-добра майка, когато имаше да върши нещо друго. Когато Руби ги накара да почувстват присъствието й още като ембрион, осемнайсет месеца след Фърги, напълно неочаквано, тя дори не помисли, както биха направили други жени, да сложи край на бременността, а просто приветства решително появата на малката.

Децата съвсем не страдаха, бяха умни, чаровни и самоуверени. Понякога на Патрик му се искаше Бианка да прояви малко повече интерес към него и работата му, но пък, както той често казваше, нямаше кой знае какво, което да я заинтересува. Той бе станал партньор, заплатата му беше прекрасна, работното време се ограничаваше до прилични часове — това съвсем не можеше да се каже за Бианка — и като цяло нямаше нищо против да бъде елементът на постоянство в дома им. Беше невероятно добродушен и благ. После, когато Мили беше на пет, Бианка стана директор по продажбите и маркетинга във фирма за производство на текстил. Едва когато заплатата й скочи над тази на съпруга й, на Патрик му стана неприятно, при това много неприятно. Бианка не спираше да се шегува по този въпрос.

— Миличък! Става въпрос за нашите пари; те са за семейството ни, за нашия живот, какво значение има цифрата?

Веднъж той я попита, след като си беше пийнал порядъчно, дали би напуснала работата си, ако много я помоли, а тя се облегна на масата и каза:

— Миличък! Разбира се, че ще го направя, ако наистина го искаш, но ти не би ме накарал да направя подобно нещо, нали? Ти не си такъв — тъкмо затова те обичам.

А тя наистина го обичаше, при това много. Както Патрик обичаше нея.

[1] Flagrante delicto (лат.) — на местопрестъплението. — Б.пр. ↑

Втора глава

Често цитираха думите на Бианка, че деловите срещи — също като живота — не са репетиции. Колкото и незначителни да изглеждат, те са важни; трябва да им се отдели достатъчно внимание и всичко да се планира предварително.

Предстоящата среща същия следобед, на която заедно с Хю Брадфорд и Майк Ръсел щяха да се опитат да убедят семейство Фаръл да приемат идеята, беше изключително важна, затова отделиха няколко дена да планират всяка своя стъпка.

Бианка подбра дрехите си много внимателно — рокля с жилетка вместо сако и панталони, както обикновено, пусна косата си да се стеле по раменете, вместо да я прибере на стегнат кок, и си сложи малко повече грим от друг път. Семейство Фаръл щяха да видят жена, която обича дрехите и козметиката, която ще се отнесе с разбиране и съчувствие към бизнеса им, а не енергичен хермафродит, който се интересува единствено от цифри и изчисления. За тях стъпката бе важна, а тя възнамеряваше да покаже, че проявява същото разбиране към фирмата и продуктите, каквото и към мястото й в бизнеса. Както сама се изрази, всичко беше точно на място. Усещаше магията на търговската марка и съзнаваше, че тя трябва да бъде накарана да работи, за да оцелее. Имат късмет, мислеше си Хю, че могат да разчитат на нея.

Атина Фаръл също подбра дрехите си с особено внимание. Макар да беше на осемдесет и пет, тя все още ръководеше „Фаръл“ и усещаше, че това трябва да се подчертава по всякакъв възможен начин, като започне с външния й вид. Спря се на дълга до прасеца рокля от тъмносиньо жарсе на „Джийн Мюр“ и червени велурени обувки, за да подчертават и двете все още изваяните й крака; посребрялата й коса бе с безупречна прическа, гримът — едва забележим, умело поставен, бижутата — пестеливо подбрани: перлената огърлица, подарък от Корнилиъс за трийсетата годишнина от сватбата, перлени обеци от „Шанел“ и часовник „Тифани“, подарък от родителите й за двайсет и първия й рожден ден, и двата диамантени пръстена — единият годежен, а другият, съвсем същият, изработен по поръчка на Корнилиъс за златната им сватба. „Тези хора“, както ги наричаше презрително, щяха да видят жена от висока класа и със стил, а не някое оглупяло престаряло величие. Беше управлявала търговска къща „Фаръл“ почти шейсет години до неотдавна и да предаде в ръцете на други дори частица от нея и се струваше немислимо.

Тя обаче трябваше да приеме факта, че фирмата е пред банкрут и има нужда от помощ. А подобна помощ нямаше да бъде безплатна; щеше да има цена. Сега обаче тревогата й беше дали въпросната цена ще бъде максимално висока, за да облекчи острата болка от направената стъпка назад.

Затова тя бе принудена да се съгласи в този студен януарски следобед в петък да се срещне с хората от „Портър Бингам“, „Венчър Капиталистс“, и бе твърдо решена да се прояви като дръзка и неотстъпчива — накратко, непреклонна.

Преди срещата повика двете си деца и Флорънс Хамилтън на съвещание, както сама определи срещата, което означаваше, че ще им каже какво да говорят и правят. Те бяха в борда на директорите, Бъртрам (или Бърти), директор по мениджмънта и финансовите въпроси, Каролайн, която близките наричаха Каро, а останалите госпожа Джонсън, секретарка на компанията и директор на „Човешки ресурси“, и Флорънс, известна просто като Флорънс, директор на борда, която носеше пълна отговорност за собствеността.

Атина не беше сигурна, че ако не бяха нейни деца, щяха да имат място в борда на директорите, както и Флорънс да бъде част от „Фаръл“, а също и те двамата с Корнилиъс. Бърти и Каро бяха умни, но им липсваше инстинкт и усет да изтласкат напред онова, което тя бе създала заедно с Корнилиъс, а пък Флорънс, която притежаваше инстинкт и усет, не беше предприемчива. Истината бе, че тя не одобряваше назначението на Флорънс в борда; идеята беше на Корнилиъс, навремето тя беше болна и така и не можа да спори.

Сега обаче трябваше да извлекат най-доброто от положението и затова ги призова в апартамента си в Найтсбридж и заяви намеренията си, докато обядваха със сандвичи.

— Трябва да сме единодушни, това е най-важното, няма да се делим и да се поддаваме на предложенията им. Адвокатите ни, Уолтър Пембъртън и Боб Ръшуърт, ще присъстват, разбира се…

— Не мислиш ли, че тази работа може да се окаже не по силите им? — попита Каро.

Атина отсече, че им има пълно доверие.

— Все пак те са с нас още от самото начало; Корнилиъс ги назначи, а той имаше нюх за добри адвокати.

— Добре, де — отвърна Каро, — с цялото ми уважение, мамо, това е било преди шейсет години.

— Каро — сряза я Атина и стана ясно, че въпросът не подлежи на обсъждане. — Пембъртън и Ръшуърт няма да ни препънат. А сега за момичето, Бианка Бейли. Нямам представа как ще ни се стори, когато се запознаем с нея, но й се носи славата, известна е в този бизнес — много хитро се е справила с Пи Ди Ен, но не ми се иска да си въобразяват, че ще продадат „Фаръл“. Освен това трябва да запазим мажоритарните дялове. Това не подлежи на коментар.

— Няма да се бъркат — заяви остро Каро — да превърнат фирмата в нещо евтино. И в никакъв случай да не си мислят да продават Магазина. Сигурно тъкмо това ще поискат да направят заради икономии.

Магазинът, както му казваше цялата фирма, беше ексклузивният аутлет на Баркли Аркейд, непосредствено до „Пикадили“. Аркадата беше магнит за туристи, магазините бяха доставчици (както продължаваха да ги наричат) на накити, кожени изделия, ризи по поръчка и други подобни глезотии. Магазинът на „Фаръл“ беше малък, очарователен, със стъклена врата и прозорци. В него се продаваха не само продуктите на „Фаръл“, предлагаха се масажи, тук се намираше и кабинетът на Флорънс. Правото да бъде наемател беше придобито от Корнилиъс по наследство от баща му и по всеобщо мнение това бе съкровището на фирмата. Проблемът бе, че не изкарваше никакви пари.

— Сигурно ще започнат да се питат — вметна тихо Бърти и посегна към четвърти сандвич — какво могат да правят с „Фаръл“. Не можем да не им дадем някаква свобода. Нали идват, за да вдигнат фирмата на крака, не само да наливат пари.

Атина и Каро впиха погледи в него.

— Бърти, това ни е добре известно — отбеляза Атина, — но трябва още от самото начало да изясним нещата. В противен случай ще съсипят всичко, което придава облик и характер на търговска къща „Фаръл“. И още нещо, Бърти, лекарят не ти ли каза, че трябва да свалиш някой и друг килограм.

— Съгласна съм с Бърти — обади се Флорънс и посегна за трети сандвич колкото да подкрепи Бърти, толкова и да засити апетита си, който никак не отиваше на крехкото и тяло.

— Аз обаче не съм — отсече Каро. — Това е невероятна възможност за тях. Те ще изкарат луди пари от бранда „Фаръл“. Ние притежаваме нещо безценно. Не бива да го забравяме.

— Толкова безценно, че банката се кани да дръпне шалтера — засече я Бърти. — „Портър Бингам“ ще ни спасят. Казвам само, че това е най-важното.

— Така е — подкрепи го Флорънс, — и Бърти е прав. Това обаче не означава, че не трябва да им се опънем поне малко.

Бърти бе откликнал на „Портър Бингам“. Беше получил писмо, адресирано до него като финансов директор. След като се представи като партньор в „Портър Бингам“, дружество за частни капиталови инвестиции, авторът на писмото, някой Майк Ръсел, го информира, че фирма „Фаръл“ била привлякла вниманието му, докато правел проучване за подобен бизнес и се питал дали господин Фаръл не се интересува от среща: в момента „Портър Бингам“ инвестирали във фонд за 367 милиона лири и търсели инвестиционни възможности с изгледи за растеж, така че да подкрепят ръководството в укрепването и разрастването на бизнеса им.

Тъй като „Фаръл“ не бележеше никакъв растеж, Бърти не беше сигурен дали „Портър Бингам“ ще проявят кой знае какъв интерес към тях, въпреки това спомена пред майка си, но тя се отнесе пренебрежително.

— Знам ги всички тези хора. Пристигат, поемат контрол и докато се усетиш какво става, фирмата вече не е твоя. Хич не го мисли, Бърти, както обича да казва дъщеря ти.

— Ама, мамо, ти май не разбираш… нямаш представа в каква каша сме се забъркали. Според мен…

— Бърти — прекъсна го Атина, — вече казах не.

Два дена по-късно банката пусна напомняне до лейди Фаръл, че нарушават банковото споразумение и всеки момент ще обявят превишаването на отпуснатия им кредит.

Срещата се оказа неприятна и стана ясно, че ще обявят фирмата в несъстоятелност. Докато се връщаха към офиса, Бърти забеляза — за пръв път — нещо като паника в очите й. Повторното му предложение, че няма да е зле да се срещнат с хората от „Портър Бингам“, този път бе посрещнато с неохотно кимване.

— Добре, Бърти, след като мислиш, че това ще ни бъде от помощ. Но държа да ти кажа, че много се съмнявам.

Предварителната среща в лъскавия офис на „Портър Бингам“ не вдъхна никаква увереност на Атина и тя дори им каза, че според нея и дума не може да става за сътрудничество, и напусна съвещанието по средата. След като обаче обиколи безрезултатно познатите си в банковите среди, на горкия Бърти бе възложено да се свърже отново с Майк.

— Господин Фаръл — започна Майк, — ще ми бъде много приятно да се срещна с майка ви и тази среща единствено затвърждава мнението ми, че тя — а и всички вие — притежавате забележителни активи. Какво ще кажете да дойдем във вашия офис за нова среща с тримата и да поговорим по-подробно?

След като Атина разбра, че ще бъде на своя територия, тя придоби самоувереност и стана по-отстъпчива, така че на втората среща се съгласи да се запознае с Бианка на обяд в заседателната зала на „Портър Бингам“; Бианка се държа чаровно, показа колкото увереност, толкова и стеснителност по отношение на проекта, което й спечели ако не одобрението на лейди Фаръл, то поне по-малко враждебност. И така, те продължиха по трудния, виещ се път към днешната среща, чиято цел бе да обсъдят основните точки на договора.

Следобедът беше дълъг. Спорните въпроси идваха и си отиваха, бяха предложени компромиси, след това оттеглени, Пембъртън и Ръшуърт повдигнаха безкрайни процедурни въпроси, спореха за всяка малка подробност, често даваха примери от миналото и това доста забави нещата.

Хю и Майк запазиха забележително спокойствие; мина още един безкраен час.

Майк прочисти гърлото си.

— Според мен е време — каза той — да обсъдим разпределението на дяловете. Вашият пост си остава непроменен, лейди Фаръл: все още ли настоявате да държите мажоритарния дял?

— Абсолютно — отсече Атина. Погледът й беше леден и непоклатим.

Хю и Майк се спогледаха; Бианка добре познаваше този момент. Беше ставала свидетелка на същото и преди. В играта на шах това положение щеше да бъде наречено шах, може би дори шах и мат.

— Лейди Фаръл — каза Майк и я погледна с напълно безизразно лице, — търговска къща „Фаръл“ има нужда от огромна инвестиция, за да бъде спасена от фалит. Нужни са най-малко десет милиона лири, за да стъпи отново на крака, и допълнителна инжекция от почти три милиона за развитието, което Бинка ще предвиди. Наистина ли предлагате да направим всичко това и да ви оставим с контролния пакет?

— Да — потвърди Атина, — точно така. Без нас няма да има търговска къща „Фаръл“, която госпожа Бейли да… ами… да разработва и развива.

Уолтър Пембъртън прочисти гърлото си; стана ясно, че моментът, който очакваше, все още не е настъпил.

— Позицията ни за мажоритарно участие не подлежи на договорки. По никакъв начин.

Бианка седеше мълчаливо, докато траеха преговорите, наслаждаваше се на ритъма на разговора, на размяната на сили, преценяваше кои победи са важни, кои са просто за показ, кой изчаква да нанесе окончателен удар. Вече бе осем и половина и тя се удивяваше на лейди Фаръл, която изглеждаше толкова свежа и с толкова ясна и бърза мисъл, колкото и преди седем часа. Каро също държеше фронта, въпреки че почти не се обаждаше; Флорънс бдеше, но каза още по-малко. Очевидно бе, че макар да е сред свои хора, Бърти е най-маловажната фигура в семейството: никога не се обръщаха към него за някое решение, махваха нетърпеливо с ръка, когато изказваше мнението си. Тя обаче забеляза и още нещо; на два пъти, докато спореха, единия път за мястото на фабриката, а другия доколко е разумно да местят офисите, той направи разумни предложения. Очевидно го подценяваха, но тя не биваше да го отписва с лека ръка.

— Така — каза Майк Ръсел след постигнатата частична победа за преустройството и възстановяването на фирмата. — Струва ми се, че постигнахме известен напредък. Остава обаче да уточним дяловете. Лейди Фаръл… все още ли сте категорична?

— Абсолютно.

— Бихте ли ни извинили за момент — помоли Майк. — Хю…

Двамата излязоха от стаята и оставиха Бианка със семейство Фаръл. Тя им се усмихна.

— Прекрасна стая — отбеляза тя и огледа високите прозорци, изящната камина в стил Едуард VII и лакиран под. — Иска ми се всички заседателни зали да са толкова красиви.

— Тази сграда е нашата гордост — отбеляза Атина. — Едва ли сте ходили в магазина ни в Баркли Аркейд. И той е изключителен.

— Ходила съм — отвърна Бианка, — но разгледах само отвън. Очарователен е.

— И носи неоценима стойност на търговската марка — добави Атина — и като имидж, и като лоялни клиенти. Веднъж един журналист написа във „Вог“, че той бил сърцето на „Фаръл“. Според вас така ли е?

— Лейди Фаръл, би било неуместно както да се съглася, така и да отрека — усмихна й се Бианка. — Просто на този етап не знам достатъчно за „Фаръл“, за да мога да дам мнението си за която и да било подробност. Мисля обаче, че е възхитителен. — Усмихна се на Флорънс. — Доколкото знам, това е вашата щабквартира. Сигурно ви е много приятно там.

— Така е.

Майк и Хю се върнаха.

— Така — започна Майк, — по отношение на борда имаме следното предложение и държа да подчертая, че правим компромис. Задържате вашите петдесет и един процента от дяловете, ние поемаме четирийсет, а Бианка и новият финансов директор, когото ще назначим, ще си разделят девет процента.

— И госпожа Бейли ли ще има дялове във фирмата? Защо, за бога, ще й се дават дялове? Доколкото разбрах, тя ще бъде служител във фирмата.

— Лейди Фаръл, уверявам ви, че и въпрос не може да стане Бианка да участва в борда без дялове. Това е едно от задължителните условия при подобни сделки.

— Но… защо?

— Защото тя е човекът, който ще носи отговорността да върне доходността на фирмата. Всъщност тя е тази, която ще я спаси. Каквато и заплата да й се плаща, тя няма да отрази по никакъв начин приноса й, нито пък рисковете, които ще поеме.

— Не съм много съгласна. Да дам дялове на вас е разумно и напълно обяснимо. За финансовия директор също приемам, защото предполагам, че ще бъде част от екипа ви. Един вид отражение на инвестицията, която правите. Само че… — Тя стрелна Бианка със зелените си очи — по какъв начин се отнася всичко това до… нея?

Страничен наблюдател не би предположил и за миг, че никой не се бе отнасял към Бианка с подобно пренебрежение през целия й професионален живот. Тя се приведе напред, отправи кратка усмивка към Атина и заговори мило и искрено.

— Лейди Фаръл, ако днес стигнем до споразумението да бъда назначена за главен изпълнителен директор на фирмата, инвестицията ми в нея ще бъде сто процента по отношение на време, страст и всички умения, които притежавам. Ще заложа репутацията си също както и репутацията на „Фаръл“. Убедена съм, че заедно можем да продължим напред и да върнем успеха на фирмата. Но това ще стане единствено ако сме заедно. Държа и вие да поемете ангажимент към мен, както ще поема и аз към вас. Така че аз трябва да стана част от фирмата, а не да съм просто служител. Това ще ви помогне ли?

Последва кратко, напрегнато мълчание.

— Добре — каза лейди Фаръл, — ще се съгласим с това условие, стига останалите ви предложения да са приемливи, разбира се.

Майк кимна.

— Да се надяваме, че са. В замяна ще вложим парите под формата на заемна полица и дялове и в случай че фирмата не постигне желаните резултати, първо ще се изплати тази полица, а останалото ще бъде за дялопритежателите. Ще има лихва от петнайсет процента върху сумата от заемната полица, но това означава, че ще запазите дяловете си и ако вярвате в търговска къща „Фаръл“ и способността и да оцелее, ще поемете риска. Ако отпуснете по-голям дял, ще получите по-малък лихвен процент. Съвсем просто е.

Последва мълчание.

— Очевидно — заговори най-сетне Атина — трябва да обсъдим въпроса допълнително, най-вече с адвокатите, но ми се струва, че има база, на която да изградим отношенията си. Ще се свържем с вас в понеделник. Благодаря ви. Ще помоля да донесат палтата ви.

Тя стана и излезе бързо, последвана от антуража си.

— Браво на всички — усмихна се уморено Майк, когато вратата се затвори след домакините. — Почти на финала сме. Малко ме беше страх, че адвокатите им ще ни подложат крак в последната минута.

— Пембъртън и Ръшуърт едва ли знаят как се правят полезни неща като подлагането на крак — отвърна Хю.

— Сделката е страхотна — отбеляза Бианка. — Браво на нас.

— И аз мисля така — каза скромно Майк.

— Освен това вече сме на позиция. Тази работа със заплатата, взеха, че се вързаха.

— Струваше ми се, че адвокатите ще забележат недостатъка, но…

— Да, ама не — отвърна Хю, — те бяха прекалено заети да се възхищават на умението си да водят преговори.

— Наистина е невероятно — обади се отново Бианка — как суетата замъглява здравия разум. Единственият, който схвана донякъде, беше Бърти. Странно, а от началото ми се струваше кръгъл глупак.

Трета глава

Бианка избухна в шумен плач.

Винаги ставаше така. Патрик й се усмихна нежно и приглади назад оплетената й коса, притисна я до себе си. След малко щеше да спре и да си върне спокойствието и благостта, които сексът винаги извикваше у нея, след като гладът й беше заситен, страстта уталожена, а удоволствието постигнато напълно.

Тя го усети, усети спокойствието, протегна се към него, настани се в обятията му с тиха, доволна въздишка.

— Благодаря ти — каза тя, както обикновено.

— За мен беше огромно удоволствие — отвърна той, както обикновено.

Всеки път оставаше изненадана от извисяването и наситените чувства, дори след толкова много години, след като се бяха опознали напълно и изненади вече нямаше, тя не можеше да повярва, че страстта им е така разпалена, толкова различна, безценна живителна сила за брака им.

Хората — е, доста хора — мислеха, че Бианка е водещата фигура в брака им, тъй като се подвеждаха по мястото, което тя заемаше в света, по бляскавите успехи, които бележеше, но това съвсем не беше така. Патрик също не беше водещият. Двамата бяха напълно равнопоставени. Обсъждаха какви ли не въпроси, спореха, правеха компромиси; освен това двамата се уважаваха, наслаждаваха се един на друг и на ролите си в семейството, които се допълваха. Тя знаеше, че циничните люде биха казали, че това е твърде хубаво, за да е истина.

Повдигна глава, погледна го и се усмихна.

— Искаш ли да поговорим?

След секс и двамата бяха заредени с енергия — вместо да се чувстват отпуснати, отдаваха се на емоционална и интелектуална близост, обсъждаха проблеми, споделяха дилеми, обмисляха възможности по начин, по който стандартният ден не им позволяваше.

Бианка бе наясно, че това е почти нечувано. Знаеше само, че от всички неочаквани дарове в брака им този бе най-прекрасният.

— Всъщност — отвърна Патрик — да, предпочитам да…

Бианка бе много ядосана. Пи Ди Ен бяха решили да я освободят преди срока, упоменат в молбата й за напускане, а пък семейство Фаръл, по-точно Атина и Каро, отказваха да се съгласят тя да се присъедини към фирмата, преди сделката да бъде окончателно сключена.

— Толкова са противни и арогантни — каза тя, когато една сутрин нахлу в офиса на Майк Ръсел след безплоден опит да убеди Каро поне да й позволи да погледне сумите от продажбите на консултантите. — Какво си въобразяват, че ще направя, ще продам тайните им на „Лодър“ ли?

— Може би — каза Майк. — Много се извинявам, Бианка, просто почакай; тази работа няма да продължи още дълго.

— Хайде все пак да отидем на ски през ваканцията между двата срока — предложи Бианка на Патрик същата вечер. — Нямам какво да правя, ще се поразсея, освен това ще бъде забавно.

— Ами… добре. — Патрик я погледна почти сърдито. — Нали знаеш, че вече им казах, че няма да ходим? В момента ми се е събрала доста работа, казах, че няма да отсъствам, а семейство Рентън сигурно са запълнили мястото в шалето.

— Миличък, много добре знаеш, че винаги можеш да си вземеш отпуск — каза Бианка, — достатъчно е да им кажеш. И без това е само за седмица, а ако децата си клатят краката вкъщи през ваканцията, аз ще си клатя моите заедно с тях и всички ще полудеем. Ще питам Патси дали все още има място за нас.

Патси Рентън, която знаеше, че акциите й пред майките, с които се събираше пред портата на училището, ще се вдигнат неимоверно много, ако им каже, че семейство Бейли ще бъдат заедно с тях в шалето им във Вербие, се съгласи с удоволствие.

— Остава да уредим единствено полета — каза тя.

— Ще накарам Патрик да се заеме — отвърна Бианка. — Много се радвам, Патси, върхът си.

Вече доволна от постигнатото, тя си уреди допълнителни тренировки с личния инструктор — щеше да бъде на нивото на останалите скиори от компанията — и прекара зашеметяващо скъп предобед в „Сноу енд Рок“, за да купи на всички нови екипи. Беше щастливка, мислеше си тя, след като можеше да се порадва на най-доброто и в двата свята, които обитаваше, семейството и кариерата.

— Супер — заяви Мили, когато по-късно разгледа придобивките си.

— Ама наистина супер — добави Фърги.

— Дано да се справя по-добре този път — вметна Руби, а в гласа й се прокрадна известно колебание. Миналата ваканция почти през всичкото време тя падаше.

— Разбира се, че ще се справиш — успокои я Мили. — Просто миналия път инструкторът ти беше голям боклук. Ще ти помагам, сладурче, обещавам.

— Аз ще си ходя на сноубординг — заяви Фърги. — Ските не са готини. Ще ми вземеш ли сноуборд, мамо?

— Вече съм ти купила — отвърна Бианка.

— Ти си направо върхът! — каза Фърги.

— Знам — съгласи се скромно Бианка.

На Патрик не му беше никак лесно да убеди другите двама партньори, че огромният одит, който трябваше да завърши, може да почака още седмица. Това означаваше да отложи срещата с приятеля си Джонджо Бартлет, която очакваше с истинско нетърпение. Но пък щеше да е прекрасно да заминат на почивка заедно, цялото семейство. Последната ваканция, миналото лято, край брега на Турция, беше прекъсната, когато на Бианка и се наложи да се прибере по средата на престоя им.

Бърти пръв научи лошата новина: Бърти, който беше принуден да служи като вестоносец, се озова на огневата линия, тъй като беше твърде скромен и свит, за да настоява тази роля да бъде поета от онези, на които това им беше работата, „Бърнард Уитъл енд Санс“, счетоводната фирма, която „Фаръл“ използваше, откакто Корнилиъс и Атина бяха създали търговската къща.

Оказа се, че някой бе направил страхотен гаф и не бе декларирал доходите от Магазина през последните три години — а като се натрупаха лихвата и ДДС, се оказваше, че дължат милион и половина.

— Това е повече от нелепо — отсече Атина. — Само че вината не е наша, единствено твоя, ако трябва да сме честни, Бърти.

— Защо пък моя? — попита тихо той. — Да не би аз да изготвям счетоводните документи?

— Като финансов директор — продължи Атина — това е едно от нещата, които със сигурност трябва да следиш. Изненадана съм от Бърнард Уитъл. Налага се да кажем на тези хора, защото това не са пари, които можем да извадим от сумите за ежедневни разходи, а за тях още един милион е едно нищо, нали така? Звънни им и им кажи — със сигурност няма да имат нищо против.

— Според мен, мамо, най-добре ти да се обадиш — предложи Бърти — или поне да се срещнем с тях заедно. Това не са малко пари. Длъжни сме поне да им съобщим официално.

— Ясно — каза Майк Ръсел, докато се стараеше да запази спокойствие пред безгрижното предположение на лейди Фаръл, че искането за още милион и половина е едно нищо на фона на цялата сума, която инвестираха във фирма „Фаръл“, както тя се изрази.

— Лейди Фаръл, говорим за огромна сума. И за непростима некомпетентност от страна на счетоводителите ви. Ще ви призная честно, че съм ужасен. Трябва отново да се обърнем към нашия борд. Всяка сделка трябва да бъде одобрена, а се оказа, че срещам доста трудности да ги убедя, че тази си струва. Може да се наложи да ви помоля сами да осигурите тази сума.

— Това е нелепо. Не можем да си осигурим сами подобна сума.

— Някой от вас би могъл да продаде част от собствеността си. До един живеете в скъпи домове и…

— Не става — отсече Атина и му се стори леко притеснена. — Въпреки че, Бърти, твоята къща е прекалено голяма за вас, да не говорим, че на Присила й се иска да се премести обратно в Лондон. Ще помислим над този вариант.

Бърти мълчеше.

— Ами… — Майк стана, пристъпи към прозореца и погледна навън — казаното доста разклати вярата ми в точността на информацията, която ни подавате. Както знаете, ще назначим нови счетоводители, които да работят с фирма „Фаръл“ в бъдеще и те ще започнат одита си през следващата седмица — не ми се иска дори да помислям какво друго ще открият. Да не говорим, че все още не съм сигурен, че това няма да се окаже препъникамъкът в тази сделка. Държа да ви уведомя, че може да се окаже, че трябва да поемем контрол над семейната собственост просто като жест на добра воля от ваша страна. Знам, че госпожа Джонсън има къща в Хампстед. Господин Фаръл, къде се намира вашата собственост?

— Ами… в Съри — отвърна Бърти, — в… ами… в Ешър.

— Чудесно място. Сигурно не е ипотекирана.

— Не е.

Бърти сведе поглед към ръцете си, стиснати, както често се случваше, според наблюденията на Майк.

— Може да се наложи да го направим — предупреди той — или… определено предпочитам Бианка да получи достъп до всяка информация, от която може да има нужда, при това незабавно. Това е особено важно. Тя трябва да изготви свои планове за фирмата, а времето е от съществено значение. Така че, за да продължим, от понеделник искам Бианка да разчита изцяло на вашето сътрудничество. В противен случай, както вече казах, започвам да се съмнявам дали изобщо можем да продължим.

— Няма проблем — съгласи се Бърти. — Струва ми се напълно разумно.

— На мен обаче не ми се струва никак разумно — сряза го Атина. — Май трябва да го обсъдим.

Бианка събираше багажа на децата, когато Майк й звънна.

— Бианка, можеш да действаш. Вътре в играта си.

— Какво?

— От понеделник започваш. Старата е казала на Ленард Форд, това жалко подобие на маркетинг мениджър, че трябва да ти сътрудничи по всички линии, че можеш да обиколиш магазините на фирмата и да разговаряш с консултантите. Супер, нали?

— Ами — започна Бианка и погледна объркано планината от якета, струпани върху леглото и. — Тъкмо заминаваме за една седмица на ски…

— Какво? — Гласът на Майк, обикновено напълно небрежен, изведнъж прозвуча остро. — Бианка, времето е от особено значение и ти го знаеш не по-зле от мен. Ще заминеш на почивка по-нататък през годината, когато нещата потръгнат. Не ме разочаровай.

— Ами… няма — обеща Бианка и докато стоеше неподвижно на мястото си и слушаше как Фърги обяснява на Патрик, който тъкмо се бе върнал от работа, че днес сутринта бил победил всички други момчета на сухата писта, усети познатата тръпка на възбуда при мисълта, че най-сетне ще добие точна представа за истинското състояние на „Фаръл“.

— Ще дойда — потвърди тя, — разбира се, че ще дойда. До понеделник. Благодаря, Майк.

Излезе от стаята и влезе в кабинета си, а след това повика Патрик.

Четвърта глава

Беше просто ужасно. Налагаше се обаче да го преглътне. С всеки изминал ден ставаше все по-зле. Не беше заради работата и чувството, че тъпче на едно място, ами заради начина, по който и се отразяваше и на нея лично, и на професионалната й репутация. Как да си позволиш да те свързват с провал? Преди всичко й се искаше да не бе поемала работата, но пък й се стори толкова примамлива.

— Знам, че не изглеждаме най-вълнуващото място в бизнеса — бе обяснил Ленард Форд, маркетинг мениджърът, — тъкмо затова искаме вас. Вие ще ни превърнете в нещо вълнуващо. Имаме много планове, ще вдигнем шум, и то с ваша помощ. Ако се съгласите, госпожице Хардинг — той я погледна настойчиво, — ще полетите право в небесата.

Хм. Доста мрачни небеса, помисли си Сузи. Трябваше да се сети. Тя дори не го хареса много, защото беше мазен ласкател, но същевременно в известен смисъл говореше на език, който тя разбираше и ценеше. Предлагаше й например двайсет и пет процента повече от сегашната й заплата. Имаше и здравна осигуровка, щедри средства за представителни разходи, кредитна карта на фирмата. С една дума, всичко.

Колкото и да беше хубава работата в „Брандън“, най-новата, най-нашумяла марка декоративна козметика, тя съзнаваше, че след престоя си там вече е готова за предизвикателство. Репутацията й беше невероятна, тя беше желаното пиар момиче, на което звъняха всички журналисти, когато искаха нещо — от история до най-новия продукт на пазара. В продължение на няколко дена проучва „Фаръл“, разгледа внимателно продуктите и цветовата им гама, проучи историята на фирмата (тук можеше да разчита на какви ли не възможности, а старата лейди Фаръл й се стори невероятна жена) и прецени, че ще се съгласи. Беше наясно къде е грешката и имаше цял куп идеи, за да оправи нещата.

Поговори с Хенк; Хенк беше новото й гадже, засега неуспял фотограф. Той я подтикна да се съгласи.

— Става въпрос за повече пари, сладурче, да не говорим, че ще разполагаш с повече свобода и може да се каже, че сама ще си бъдеш шеф.

Едно гласче й нашепваше, че за него това означава тя да продължи да плаща сметките както досега и да му осигурява работа, но тя накара гласчето да замлъкне. Най-силно я привличаше предизвикателството. Позвъни на Ленард Форд и му го каза.

Е, наистина беше предизвикателство. Работеше непрекъснато, звънеше и искаше услуги, макар и от близки хора, създаваше истории — но така и не постигна абсолютно нищо. Имейл от Сузи Хардинг, изпратен до редакторите на списанията за мода и блогърите, постепенно, но очевидно се превръщаше в нещо, което те избягваха. Гримьорите отказваха поканите да заредят палитрите си с пълната гама продукти, а примамката с лично интервю, толкова успешно, когато беше с Крис Брандън, вече не представляваше никакъв интерес, ако е с представител на семейство Фаръл — освен, разбира се, с лейди Фаръл: за нея умираха. Тя обаче категорично отказваше подобно нещо, освен ако не получеше свободата да прегледа всяка дума от готовия материал. Само че не се получаваше!

Когато най-сетне постигна невъзможното и включи „Крема“ в „Един модел препоръчва“, един от десетте топ блога, като „абсолютно страхотен“, те дори не и благодариха. Побърканата старица дойде да се жалва, че Сузи се била добрала до един нищо и никакъв „блог“.

— Ние искаме „Вог“, Сузи, „Вог“ и „Татлър“; постарай се да го запомниш.

Тя изключи компютъра с въздишка; облече си палтото, пусна мобилния телефон в чантата и тръгна към асансьора, а високите и токчета („Лоботен“, но, честно казано, на кого му пукаше тия дни) изчаткаха по дървения под. След половин час имаше среща с Хенк в „Сохо Хаус“; той щеше да одобри; още след първата седмица във „Фаръл“ не спираше да й повтаря, че си губи времето. Не че разбираше нещо; просто му липсваше възможността да се мотае около нея, докато тя забавляваше приятелите си от пресата. Понякога Сузи си мислеше — само понякога, — че би било чудесно да има нормална връзка и човекът до нея да я подкрепя, да имат бъдеще, не просто да са заедно, за да се посмеят до насита и да правят секс. Засега не бе успяла да постигне тази точка от дневния ред.

Добре поне, че имаше някого до себе си. Готин и сексапилен тип. Това беше важното: да си сама не се отразяваше никак добре на имиджа ти, като изключим очевидните недостатъци.

Както и да е, трябваше да се махне от „Фаръл“. Усещаше как депресията я напада, а никой не може да прави реклама, когато е депресиран.

— Здравей, Патрик. Джонджо се обажда. Как си, старче? Дано да си прекарал добре на ските, заради които ме отсвири! Както и да е, май се откри място за теб и се питах дали ще ти остане някоя свободна минутка през следващите ден-два, за да се видим и да поговорим.

— Разбира се. С удоволствие. — Какво ли би било, запита се Патрик, ако не му оставаше нито една свободна минутка, ако беше наистина зает, дори претоварен от работа, стресиран, изтощен, изпълнен с отчаян копнеж за малко време — все неща, които не можеше да си представи, докато напредваше бавно и безпроблемно от клиент към клиент, докато провеждаше среща след среща и присъстваше на обяд след обяд.

— Супер! Какво ще кажеш да се видим за едно питие в четвъртък, „Л’анима“, точно до Бродгейт Уест, към шест?

— Малко ми е рано — отвърна Патрик в отчаян опит да се представи като много зает. — Шест и половина ме устройва повече.

— Значи в шест и половина. Как е Бианка?

— А, добре. Кани се да започне една много напудрена, много отговорна работа. Не че досега не беше на много отговорна работа.

— Никак не съм изненадан — разсмя се Джонджо. — Тя е невероятна. До четвъртък.

Патрик се запита каква ли работа ще му предложи Джонджо. Джонджо Бартлет, най-готиният сред момчетата от Сити, беше интелигентен, забавен, умен, изкарваше и губеше, а после пак изкарваше милиони с едно натискане на клавиша на компютъра. Работата на Джонджо като брокер в Сити беше почти пълна загадка за Патрик с речника, в който присъстваха думи като опции, ставка на прихода, фючърси, имаше приятели, които също като него бяха интелигентни, забавни и умни, все момчета от работническата класа, повечето от които се бяха справили доста добре в живота; същият Джонджо живееше нашироко в апартамент на Канари Уорф, пилееше цяло състояние за дрехи, автомобили и безкрайна поредица от лъскави, великолепни момичета и когато идваше на гости в дома на Патрик, се правеше, че му завижда. Навремето беше женен, но две години по-късно се разведе и оттогава уж не спираше да търси следващата си съпруга.

За разлика от повечето си колеги Джонджо беше от семейство със стари пари, заедно с Патрик бяха в частно училище и странното им приятелство се запази години наред.

Когато престоят му в лондонското училище „Чартърхаус“ свърши и връстниците му постъпиха в университети, Джонджо, на когото академичният свят бе омръзнал, тръгна на работа в града и две години по-късно си бе създал име. Двамата с Патрик се срещаха поне веднъж в годината, за да вечерят заедно, и Джонджо поеше Патрик с винтидж шампанско „Боланже“, а сравнително отскоро го черпеше със суши и към края на вечерта изтъкваше, все по-завалено, какъв щастливец бил приятелят му и как бил готов да подари новото си ферари, само и само да е на негово място. Патрик кимаше с нескрито съчувствие и потупваше отначало ръката му, след това рамото, накрая погали Джонджо по главата, когато приятелят му полегна върху свитите си на масата ръце, и го увери, че един ден и това ще стане.

Но пък щеше да е приятно да се видят, помисли си Патрик; напоследък му беше докривяло, работата бе все така досадна и не му носеше никакво удовлетворение, а пък ваканцията на ски се оказа истински кошмар, децата не спряха да плачат, наистина ревнаха, когато разбраха, че майка им няма да дойде, а след това грижите за тях, докато бяха във Вербие, те ту се натъжаваха, защото майка им я нямаше, ту подивяваха и се опитваха да покажат колко са независими.

Не помнеше някога толкова да се е радвал, че се прибира вкъщи след почивка.

— Здравейте! Нали нямате нищо против, че се отбивам, без да ви предупредя. Лейди Фаръл каза, че мога да намина и да поговоря с вас, госпожице Хамилтън.

Флорънс Хамилтън се усмихна любезно на посетителката иззад щанда в Магазина в Баркли Аркейд.

— Много ми е приятно.

В гласа на Флорънс нямаше и следа от радост. Явно не се съмняваше, че Бианка ще се опита да закрие Магазина.

Бианка грейна.

— Какъв прекрасен шоурум за търговска къща „Фаръл“. Очарователен е. А вие го управлявате от… откога? От 1953 г. ли?

— Да — потвърди Флорънс. — Лейди Фаръл — по онова време, разбира се, все още беше госпожа Фаръл — ме взе на работа през март, през май отворихме Магазина, тъкмо навреме, за да привлечем всички туристи, които се бяха стекли в Лондон за коронацията. Те буквално нахлуха в аркадата, а пък американките бяха във възторг. Беше невероятно време.

— Сигурно — отвърна Бианка и посегна към тестер на „Крема“, оставен на щанда. — Може ли?

— Разбира се — увери я Флорънс.

Бианка отвори кутийката и се усмихна като дете, което отваря подарък за Коледа, после втри малко от крема на китката.

— Много ми харесва.

— Вземете си един.

— Много мило, но вече имам. Купих си, исках да опитам продукта, който е създал славата на „Фаръл“.

— И? — полюбопитства Флорънс.

— Както вече казах, много ми харесва. И, разбира се, изглеждам поне десет години по-млада. — Усмихна се. — И кутийките ми харесват. Ами… лосионите за тяло и останалите неща… те къде са? А, да. И гримовете и другото, те…

— Ето ги на витрината — посочи Флорънс.

— Я, колко интересно. Това е едно прелестно, старомодно магазинче, нали? Предполагам, че продажбите се качват през сезона — вървят повече през лятото, нали?

— Разбира се. Но тук никога не цари затишие — заяви убедено Флорънс. — Ще пиете ли чаша чай? На горния етаж имам малък салон — моята приемна. Аз, разбира се, работя горе — побърза да добави тя, да не би Бианка да си помисли, че си позволява глезотии. — Там оправям книжата, преглеждам продажбите и какво ли още не.

— С удоволствие — прие Бианка. — Много сте мила. Тъкмо ще ми разкажете повече за дългите години, които сте прекарали тук. Историята е наистина прекрасна и съм силно изненадана, че не е публикувана в списанията. Та това е сърцето на търговската марка, поне така ми се струва.

— Ами, госпожица Хардинг — тя е пиар, нали се сещате? Настояваше да направя точно това. Само че лейди Фаръл прецени, че не било подходящо.

— Защо да не е? На мен ми се струва напълно подходящо.

— Ами… В търговска къща „Фаръл“ никога не сме поощрявали подобна реклама. Тя имаше предвид прекалено… лични неща. Едно време „Вог“ и „Татлър“ правеха снимки тук, манекенките се облягаха на щанда, докато си слагаха някое от новите червила, нали се сещате. Беше прекрасно. Само че госпожица Хардинг искаше статията да е изцяло за мен и за историята ми тук. Лейди Фаръл не одобри.

— Наистина ли? — каза Бианка.

— Не беше съгласна да говоря за някогашните известни клиенти. Много от тях са все още живи, а ние открай време се гордеем с дискретността си.

— Ясно — кимна Бианка. — На кои списания се канеше да предложи идеята?

— На по-новите. Много ги харесвам. „Гламър“, харесвам и „Ред“. Хем интелигентно, хем лъскаво. А напоследък нали наизлязоха и блоговете. Струва ми се, че сега вече много се четат, почти колкото списанията.

— Точно така — отвърна Бианка, впечатлена, че Флорънс разбира важността на съвременните медии.

— Само че лейди Фаръл беше абсолютно против. Според нея госпожица Хардинг не подхожда на стила ни.

— А вие какво мислите за нея? Питам от професионална гледна точка.

— Според мен е много забавна — призна Флорънс, — но лейди Фаръл познава марката и знае от какво има нужда тя много по-добре от мен.

По лицето й се изписа предпазлива невинност, каза си Бианка. Много интересно.

— Какво ще кажете да се качим във вашата приемна, да изпием по чаша чай и да си побъбрим още малко? Ще ми разкажете за работата си тук и как възприемате търговска къща „Фаръл“, такива неща.

След като Бианка си тръгна, Флорънс се замисли над малкото кралство, в което бе прекарала значителна част от живота си. Първия път, когато го видя, то беше мъничко, неугледно, преобразено от визията на Атина Фаръл — „Искам да заприлича на мъничка кутийка за бижута, в която се крие истинско съкровище“.

Това бе първият специален самостоятелен магазин на „Фаръл“, намираше се на партера, с извити рамки на прозорците и стъклена врата с медна дръжка и чукче, старомодни витрини и лъскав махагонов плот, на първия етаж имаше салон, където жените — беше толкова специален и цареше такова божествено усамотение, че допускаха дамите една по една — можеха да разчитат, че лицето им ще бъде почистено, ще им направят масаж, а след това ще ги намажат с „Крема“, после на последния етаж, в приемната с изящното малко бюро, където тя проследяваше счетоводството всеки ден, имаше тесен шезлонг, където четеше лъскави списания, не от глезотия, а за да е в крак с онова, което беше важно в света на модата и красотата, имаше и тесен бокс, където да прави чай, понякога само за себе си, понякога за важни посетители, както днес за Бианка: винаги сервиран в изящен порцелан, бучките захар в купичка от порцелановия комплект със сребърни щипки и сребърни лъжички, с които да разбърка чая. Имаше и бисквити, от магазин „Фортнъм“, разбира се, който се намираше на две крачки.

Този магазин бе дом за Флорънс, също както и малката й къща в Пимлико, купена с парите, които баща й остави в наследство; това бе мястото, на което прекара живота си, професионалния живот, заменил личния й, от който се бе отказала. Младият й съпруг загина в самия край на войната и тя така и не си намери друг, а и нямаше особено желание. След като преживя мъката, животът на съпруга и майка започна да й се струва пълен с ограничения, изтощителен и тя се почувства свободна да се издига професионално, да пътува където и когато пожелае, да харчи всички пари, с които разполагаше. По онова време мнозина й казваха, че се е родила преди своето време.

Флорънс изведнъж се разтревожи. Бианка бе очарована от Магазина, но очевидно преценяваше всичко много внимателно. Флорънс го защитаваше с всички сили като блестящ диамант в короната на „Фаръл“, но сметката нещо не излизаше. Какво да прави?

Пета глава

Някои от служителите им бяха силно развълнувани, повечето се разтревожиха, когато чуха новината — по-точно слуха, — че фирма „Фаръл“ преминава в чужди ръце, че ще бъде купена. Семейство Фаръл не казваха и дума по въпроса, така че всички бяха нащрек, не успяваха да се съсредоточат — както развълнуваните, така и уплашените, и не спираха да обсъждат вероятните последствия, събираха се край фонтани, в барове и дори в асансьори и тоалетни.

Слухът, че Бианка Бейли може да постъпи на работа във фирмата, накара Сузи Хардинг да започне трескаво проучване в Гугъл; тя очевидно беше звезда, беше изстреляла напред фирма за тоалетни принадлежности Пи Ди Ен с огромен успех, а преди това беше сторила същото с фирма за вътрешен дизайн. Щеше да е страхотно да работи с нея; със сигурност си струваше да се задържи още малко и да изчака.

Марджъри Досън бе сред служителите, които очакваха новините с най-голямо нетърпение; в света, в който живееше, свят на красотата в големите универсални магазини, клюките се разнасяха със скоростта на светлината. Тя нямаше добри приятели в „Ролф ъв Гилфорд“, където работеше отскоро, но въпреки това наостряше уши, влезеше ли в столовата на персонала.

Марджъри беше на петдесет и пет и работеше за търговска къща „Фаръл“ от двайсет и втория си рожден ден. Справяше се блестящо още от самото начало, ежеседмичната статистика показваше, че е сред петте най-успешни продавачи; лейди Фаръл я забеляза бързо, оцени неустоимата комбинация от красиво лице с меден глас и стоманена непоколебимост да стигне до върха. Освен това тя бе безценен източник на информация за марката и клиентите й, докладваше на семейство Фаръл по два пъти в месеца; Марджъри можеше да им посочи не само цветовете, които се продават най-добре, и промоцията, допаднала най-много, но и какво мислят клиентите за последната рекламна кампания или карта за отстъпки.

Само че към края на 80-те, когато на пазара нахлуха ярките цветове и парфюмите на химическа основа, консултантите на „Фаръл“ се оказаха на заден план, усмихваха се чаровно, с надежда, чакаха край безупречно подредените щандове, докато жените минаваха покрай тях, без да ги забелязват, привлечени от ярките, сексапилни, популярни стоки от годините, които останаха известни като ерата на подплънките.

Постепенно щандовете в големите магазини бяха закрити; умните момичета, които бележеха успехи, също като Марджъри, бяха преместени в по-малки, не толкова лъскави магазини, а онези без късмет просто освободени от работа. Сега в цялата страна имаше едва двайсет и осем големи магазина, които предлагаха стоките на „Фаръл“, и само шепа от тях, Марджъри го знаеше със сигурност, успяваха да покрият разходите.

В „Ролф“ не вървеше зле; тя разчиташе на вярна клиентела, която открай време използваше продукти на „Фаръл“, но понякога четеше за милионите лири, които се въртяха всяка година в топ магазините, и я завладяваха тревога и безпокойство, защото тя бе тази, която изкарваше прехраната на семейството. Тази сутрин Марджъри излезе от къщи и остави съпруга си, без работа вече петнайсет години; на младини Тери беше строителен работник, красавец, който спечели сърцето на Марджъри и известно време им се струваше, че ги очаква хубав живот. След това падна и си счупи гръбнака и оттогава остана в инвалидна количка. Доходите на Марджъри бяха изключително важни и тя нямаше представа какво ще правят без тях.

Патрик огледа страхотния бар, в който Джонджо го доведе — бяха заобиколени от стъкло и огледала, от черно и бяло. Поръча си джин с тоник, което се стори изключително забавно на Джонджо, и изслуша внимателно приятеля си, докато му разказваше за работата си. Както обикновено, не разбра съвсем точно какво му казва. Фирмата, в която Джонджо работеше сега, се казваше „Ем Пи Ти“ и предлагаше брокерски услуги, търговски платформи за финансови сделки и други софтуерни продукти, а годишните приходи за 2010 г. бяха 702 милиона долара, което бе горе-долу разбираемо. Джонджо се занимаваше с валутни сделки.

— Напрежението, разбира се, е огромно — обясняваше Джонджо, — но работата е направо гениална, всички момчета са адски готини, супер се работи с тях. Забавлявам се страхотно. А ти?

— Ами… нали знаеш — започна уклончиво Патрик, — все същата работа. Клиентите ми са свестни и може да се каже, че сам определям задачите за вършене. — Как само му се искаше да разкаже нещо по-вълнуващо.

— Сигурно. Фирмата ще бъде твоя един ден.

— Може би — отвърна официално Патрик.

— Стига де, много добре знаеш, че е така — става дума за семейна фирма, а ти си единственият от това поколение. Както и да е, да не забравя, че искам да говоря за нещо с теб. — Той се поколеба малко смутено.

— Хайде, казвай. Да не би да искаш да те покрия пред някоя мадама?

— Патрик! Не бих направил подобно нещо!

— Ами — ухили му се Патрик. — Няма да ти е за пръв път.

— Знам, но вече не съм женен. Господи, това ми напомня, че няма да мога да остана тук дълго. Имам среща с една скулпторка.

— Скулпторка ли? — Патрик едва успя да прикрие изненадата си.

— Да. Мисля да купя една от нейните… ами… как се казват?

— Мога да предложа няколко названия — ухили се Патрик, — но думата, която търсиш, май е творба. Кажи… как са творбите й?

— Господи, нямам представа. Тя май каза, че били от бронз. Добра инвестиция. Искаш ли да дойдеш с мен? Просто ще разгледаме. Ще бъде забавно. На Корк Стрийт е.

— С удоволствие — отвърна Патрик и това беше самата истина: предпочиташе да разгледа творбите с разни привлекателни люде и да слуша претенциозните им приказки, — само че не мога. Имам среща с нетърпящ отлагане доклад по история. Хайде, казвай какво е предложението ти. Не искам да те откъсвам от творбите на гаджето скулптор.

— Добре — каза Джонджо. — Не знам дали ще се замислиш, но работата е следната…

— Бърти, мислех си, че няма да е зле да се преместим. — Измамно добродушното лице на Присила Фаръл беше придобило най-решителното си изражение. — Къщата вече е прекалено голяма за нас, децата ги няма през повечето време, да не говорим, че никога не съм искала да живеем тук, но нали беше за тяхно добро.

Говореше така, сякаш Ешър се намираше на Западните шотландски острови.

— И мое — вметна предпазливо Бърти. — Тук много ми харесва. Да не говорим, че аз съм този, който трябва да пътува всеки ден.

— Не виждаш ли каква суматоха настъпва всеки път, когато искаме да отидем на театър или концерт. Колата ли ще вземем, къде ще паркираме? Виж хора като Маргарет и Дик, отиват си пеша до „Барбикан“ — много по-лесно е. Освен това поех работата в новото благотворително дружество в Лондон и вечно трябва да се лашкам с влака…

— Присила, нямам никакво желание да се местя — опита се да заяви решително Бърти. — В момента животът ни е доста объркан около преминаването на фирмата в чужди ръце, един господ знае какво ще се случи, да не говорим, че може да остана без работа.

— Та ти си финансов директор! Разбира се, че няма да останеш без работа. Говорих с Атина по този въпрос и тя ме увери, че постовете ви ще си останат непроменени, че все още разчитате на мажоритарните дялове…

— Няма начин всичко да си остане постарому — прекъсна я Бърти. — Подобни сделки не протичат по този начин.

— Готова съм да подкрепя майка ти срещу идеите на човека, който стои зад този рисков капитал — заяви Присила. — Освен това мисля, че един апартамент в „Барбикан“ ще ни бъде много по-удобен, а и все ми се струваше, че идеята ще ти допадне.

— Така ли? Не разбирам защо. Ами децата, те къде ще живеят през ваканциите?

— Ще си намерим апартамент с две или три спални.

— И той ще ни струва повече от тази къща. Присила, тук ми харесва. И градината ми харесва — много добре знаеш какво означава за мен. А какво ще имаме в „Барбикан“? Някое прозорче, ако имаме късмет.

— Ще отглеждаш подправки в сандъчета на прозорците — реши Присила и се хвърли, както обикновено, в атака. — Миналия уикенд четох разни материали в „Сънди Таймс“. Както и да е, помолих някои от местните брокери да направят оценка и би трябвало да вземем поне три милиона за къщата. Бърти, много те моля, помисли сериозно по въпроса.

— Ще помисля — съгласи се Бърти. — Разбира се. Сега излизам навън, за да си изпия джина с тоник на терасата. Вечерта е прекрасна.

Бърти си направи много силен джин с тоник и излезе в приятния мартенски здрач. Пролетта беше невероятна, температурите достигаха рекордни стойности, в градината звучаха птичи песни, туфите нарциси, които бе насадил преди години, сякаш грееха в сумрака. Магнолията бе натежала от стотици розови свещички, камелията бе обсипана с бели звезди и на него му се стори, както винаги в подобни случаи, че градината го обгръща, притъпява тревожността, която не го оставяше дори за миг. Ешър може и да беше предградие за присмех на жителите на метрополията, но за него той бе синоним на спокойствие, място, където всичко в този свят се подрежда прекрасно.

Желанието на Присила да се премести изведнъж му се стори крайно притеснително. Тя умееше да постига своето.

Също като майка му. За тях двете преговорите означаваха едно-единствено нещо — победа.

— Не, господин Ръсел — отсече с леден глас Атина. — Немислимо е. Няма начин да управляваме търговска къща „Фаръл“ от офис в някакъв мизерен район в южен Лондон. Дори не мога да проумея как е възможно да предлагате подобно нещо. На всяка цена трябва да сме в Уест Енд. „Ревлон“ са на Брук Стрийт, „Лодър“ е на Гроувнър Стрийт. Сериозно ли предлагате търговска къща „Фаръл“ да се премести в Пътни?

— Лейди Фаръл, Пътни не е мизерен район. Той е изключително приятно място. Там са „Бутс“, във…

— „Бутс“! — гласът на Атина прозвуча смразяващо. — Това е доказателство за думите ми.

— Във великолепни офиси край реката — продължи Майк, без да си поема дъх, — вероятно за незначителна част от цената, която плащаме за Кавъндиш Стрийт. Много съжалявам, лейди Фаръл, но трябва да помислите. Търсенето на алтернативни помещения за офиси е посочено в условията на договора, освен това възнамерявам да запиша в договора, че когато договорът ви за наем изтече през януари 2014-та, за подновяване и дума не може да става, защото дотогава наемът сигурно ще бъде четири пъти по-висок. Имали сте невероятния късмет да го задържите на нивото, на което е в момента. Така, също така предлагам да освободите личния си шофьор…

— И дума да не става! Колин Питърсън е наш шофьор вече трийсет години. Няма начин да му съобщя, че остава без работа.

— Това е ваше право, лейди Фаръл, но в такъв случай ще трябва да му плащате лично.

— Правилно ли разбрах, че отсега нататък ще трябва сама да си плащам наема за апартамента? Става въпрос за собственост на фирмата.

— Точно така, лейди Фаръл.

— Според мен това е най-възмутителното от всичките ви предложения.

— Много се извинявам. Държа да подчертая, че това положение противоречи на настоящите закони за данъчно облагане. Освобождавате приходите си от данъци. А това не е редно.

— Бърнард Уитъл казва, че е напълно етично.

— Лейди Фаръл, не за пръв път установявам, че господин Уитъл е останал с погрешно впечатление по един или друг въпрос. Или ще плащате наем за апартамента, или ще го посочите за облагане заедно с останалите си приходи. Или едното, или другото. Много се извинявам, но друг вариант няма.

— И какви са тези приказки за нов председател? Разговарях с Уолтър Пембъртън и останалите от семейството и никой не помни подобен въпрос да е бил повдиган. Аз съм председател на тази фирма и възнамерявам да запазя поста си.

— Лейди Фаръл, председателският пост ще бъде без изпълнителни правомощия. С други думи, председателят няма да има дялове във фирмата, ще присъства само… да кажем два дена от месеца, със сигурност ще бъде човек с опит в този бизнес, така че ще знае за какво става въпрос…

— Да не би да твърдите, че аз нямам?

— Не, разбира се. Никой не познава този бизнес по-добре от вас. Ние обаче имаме нужда от човек, който да ръководи борда, най-вече съвещанията на борда. Нали помните, че те ще се провеждат всеки месец. Той ще следи дневния ред, дебатите на масата и така нататък. На официален език той ще организира провеждането на съвещанията, ще следи за спазването на реда и управлението на борда.

Тя го стрелна с изпепеляващ поглед.

— Намекът ви, че се нуждаем от подобна… дисциплина, е истинска обида за мен.

Дните се нижеха по същия начин, с безкрайни отстъпки, поне така се струваше на Атина; тя вече се чувстваше изтощена от цялата тази работа, не само от същинските разговори, а и от емоционалното напрежение, на което бе подложена, докато усещаше, че контролът на „Фаръл“ и се изплъзва.

Тези дни бяха болезнени, изпълнени с отчаяние; тя неведнъж се замисляше дали да не ги отпрати тези инквизитори, дали да не избере смъртта пред срама, който щеше да очерни работата, на която бе посветила живота си. В тези моменти, колкото и да бе невероятно, Бърти, не Каро, й помагаше да остане здраво стъпила на крака, той й напомняше какво би искал Корнилиъс, повтаряше, че онова, което имат, си струва, че е безценно, стига търговска къща „Фаръл“ да не рухне.

— Ама, Бърти, това вече няма да е търговска къща „Фаръл“ — заяви тя. — Ще бъде нещо друго, подобно, но не нашето творение с Корнилиъс.

— Няма — успокои я той, — ние ще продължим да държим контрола, освен това ми се струва, че можем да имаме доверие на Бианка. Тя ще успее да изведе и нас, и „Фаръл“ нагоре, към слънцето.

— Мога единствено да кажа, че искрено се надявам да си прав.

— И аз — кимна той.

Шеста глава

— Така че — да. Интересувам се, разбира се. — Патрик се усмихна на Сол Финлейсън. — Това, струва ми се, е невероятна възможност.

Много добре знаеше, че отговорът му на предложението на Финлейсън е доста посредствен. Вече знаеше от Джонджо, че Финлейсън, една от най-крупните движещи сили в лондонското Сити, управител на изключително успешен нов хедж фонд, си търси човек с уменията и опита на Патрик, за да работи лично за него като инвестиционен анализатор. Възможността беше невероятна.

Джонджо уреди среща на двамата в бар „Блу“ в хотел „Баркли“, близо до офиса на Финлейсън, така че Патрик да се запознае с него и да изслуша предложението лично от него.

— Сигурен съм, че ще го харесаш — бе заявил Джонджо, — но трябва сам да решиш и да прецениш.

Сега седналият срещу него Финлейсън му се усмихна, но толкова кратко, че ако Патрик беше мигнал, нямаше да забележи усмивката. Това бе един от запазените му номера, откри Патрик, тази кратка усмивка, която стряскаше всички, които не го познаваха. Имаше и други стряскащи навици: прекарваше по-голямата част от разговорите притиснал върховете на пръстите си, гледаше в тавана и ядеше и пиеше с неподозирана скорост, привеждаше се напред и изстрелваше въпроси, настояваше за отговори и притежаваше таланта да накара всеки, с когото обядва, да се почувства неловко. За щастие на Патрик двамата не обядваха, просто пиеха по чаша след работа; Финлейсън беше поръчал тоник с лед и го изгълта на един дъх, докато Патрик и Джонджо отпиваха първите глътки мартини.

— Така — отвърна Финлейсън, — не знам дали е чак невероятна, но е важна. Ти си експерт-счетоводител и едно от нещата, които умееш, е да разглеждаш сметките на една фирма в най-големи подробности. Значи дава ти се годишен отчет от двеста страници да го огледаш за два дена, след това да докладваш за неща, които другите няма начин да открият и разберат за месец. Ти си от хората, които могат да огледат, както аз казвам, плевелите на фирмата, които знаят как и къде да открият възможните проблеми, които притежават нещо като инстинкт за нещата, които просто не се връзват. Защото според мен — според нас — оттам изникват истинските идеи. Става въпрос за онова, което би могло да се случи с въпросната фирма и какво точно е станало. Нали?

— Мисля, че да. — Патрик се чувстваше все по-нервен. — Не знам дали съм човекът, който ти трябва, не и ако искаш да ти се подават идеи.

— Не, не — сряза го нетърпеливо Финлейсън, — идеите ще извират от докладите и наблюденията ти, не от теб самия. Повечето хора нямат време за подобно задълбочено разглеждане, а не наемат специалисти, които разполагат с време. За мен обаче това е особено важно. Джонджо те предложи, така че кажи, смяташ ли, че притежаваш подобни способности? Можеш ли да се ровиш до безкрайност в бумагите и да забележиш онова, което би предизвикало въпроси? Все си мисля — добави той, — че добрият счетоводител е трябвало да забележи, че „Енрон“ замазва очите на счетоводителите.

— Мили боже. Държа да подчертая, че материята, с която се занимавам в момента, е съвсем простичка по стандартите на всеки. Не знам дали съм достатъчно енергичен за такава работа.

— Нека аз да преценя — отвърна Финлейсън. — Виж, ако преценя, че си подходящият човек за тази работа, значи по всяка вероятност е точно така и тогава искам да минем на следващото ниво.

Патрик усети как в гърдите му се надига паника.

— Ами… Ами, поласкан съм, но ми се иска да помисля, да поговоря със съпругата си…

— Да, да, добре — прекъсна го Финлейсън. Изглежда, прояви разбиране, макар да пролича, че се дразни. — Трябва да изтъкнеш пред нея, че изискванията към теб ще бъдат много повече, отколкото досега, и ще ти се налага да работиш до късно. Тя дали ще се съгласи?

— Съпругата ми има напълно реалистични представи по този въпрос — отвърна Патрик с надеждата думите му да са истина. — Тя самата работи до доста късно.

— Знам. Проверих я в Гугъл. Умно момиче. Така, помисли, ще си помисля и аз. Струва ми се, че ще работим чудесно заедно, а Джонджо е на същото мнение. Сега трябва да тръгвам — чака ме вечеря с клиент, господ да ми е на помощ.

След тези думи си тръгна. Джонджо се отпусна на стола.

— Струва ми се, че те хареса. Сега вече всичко зависи от теб.

— Така ли?

— Да. Дали ще прецениш става ли за теб, дали ще можеш да работиш с него. Според мен работата ще ти допадне. Само дето ще работиш до късно и няма да можеш чак толкова много да си с децата. Трябва да изясниш това пред Бианка. Тя може и да се стресне.

Патрик толкова бе свикнал с подреденото си ежедневие, че не можеше да си представи да се връща късно и да не изпълнява ролята на домакиня на половин ден. Поради някаква причина — и се стресна, когато осъзна това — тази мисъл му се стори наистина интригуваща.

Луси Фаръл напускаше университета не с фанфари и почести, а по средата на учебния курс.

Ненавиждаше курса. Английска литература — или поне начина, по който и преподаваха, — каква тъпотия. Единственото и желание беше да се разкара. Затова пое дълбоко дъх и го каза на преподавателя. Той я попита любезно, макар да бе очевидно, че отговорът и никак не го интересува, дали има други идеи за бъдещето си.

Тя призна, че няма, не че това бе истина — искаше да стане гримьорка. Беше гледала предаване по модния канал, в който видя как гримьорите работят сред хаоса на парижките колекции. Работата й се стори трудна, но пък много забавна. Освен това обичаше да се гримира, комбинираше какви ли не цветове, когато ходеше на парти, и славата й се носеше, че гримира и приятелките си. Не гореше от желание да работи за „Фаръл“, но пък там имаше предостатъчно хора, които поне можеха да я посъветват как да осъществи плана си. В една статия пишеше, че трябва да отидеш на курс, но и това щеше да е забавно, а ако баща й откажеше да плати, тогава щеше да изкара пари, като работи в барове или нещо подобно.

Надяваше се бабчето да остане доволна. Луси много обичаше баба си. Тя беше къде-къде по-забавна от майка й. Бабчето я водеше на обяд в „Риц“ всяка година за рождения й ден и двете често обикаляха Бонд Стрийт, за да разглеждат витрините.

Обичаше и дядо си и много се разстрои, когато той почина, но това означаваше, че ще може да вижда бабчето по-често, защото тя изведнъж остана съвсем сама през уикендите. Сега вече щеше да има предостатъчно време да се виждат и това щеше да е готино.

Преди това обаче трябваше да съобщи новината на баща си, да му каже, че напуска университета…

Дадоха на Джон Рипли, който работеше за „Пембъртън енд Ръшуърт“ като стажант през лятото, да прочете копие от предварителния договор между търговска къща „Фаръл“ и частни капиталови инвестиции „Портър Бингам“.

— Интересно е, Джон — изтъкна Уолтър Пембъртън, — положихме много усилия над него. Можеш да научиш нещичко.

Рипли го огледа много внимателно и когато приключи, се запита защо никой не бе повдигнал въпроса за правото на гласуване. Помисли си дали да не повдигне въпроса пред господин Ръшуърт, но се поколеба от страх да не си помисли някой, че отправя критика към уменията на правист от ранга на господин Ръшуърт, а той не искаше да го настройва срещу себе си. Надяваше се да подпише договор за обучение с фирмата, а напоследък положението им беше доста поразклатено.

Накрая си каза, че не е възможно да не са обърнали внимание на този въпрос и реши да си мълчи.

Седма глава

Атина ги събра в заседателната зала преди официалното подписване: присъстваха, разбира се, всички от семейството, както и всички ключови служители и някои сътрудници като старшите консултанти и представители на търговските екипи, за да поговори с тях за онова, което ще се случи. Обясни, че договорът с „Портър Бингам“ е жизненоважен за търговска къща „Фаръл“, за семейството…

— И за вас. Без помощта, която осигурихме, някои от вас щяха да изгубят работата си; много фирми, по-стабилни от нашата, фалират всеки ден. Няма да се преструвам, че всичко ще остане както досега. Въпреки че запазваме мажоритарен дял от фирмата, със семейството ще направим компромиси, ще приемем наложителните промени и ви моля да направите същото. Търговска къща „Фаръл“ поне ще продължи да съществува.

— Благодаря ви за лоялността, за упорития труд през годините, за това, че споделяхте нашата визия за фирмата; уверявам ви, че никога не съм приемала това за даденост и никога няма да го направя.

След тези думи замълча. Сузи Хардинг усети как сърцето й се сви, когато ясният, звънък глас неочаквано потръпна и блестящите зелени очи заблестяха от сълзи. Търговска къща „Фаръл“ нямаше да е повече нейна и това й беше безкрайно трудно, тъй като фирмата беше част от нея, както и тя бе част от фирмата, а сега двете трябваше да бъдат разделени…

Бърти Фаръл си помисли, че никога досега не се е възхищавал толкова много на майка си.

Застанала близо до Сузи, Флорънс Хамилтън си помисли, че театралната сцена е загубила много в лицето на Атина.

В колонката на Пруфрок вестник „Сънди Таймс“ пусна водещ материал по въпроса:

„Бианка Бейли, бивш изпълнителен директор на фирма Пи Ди Ен за тоалетни принадлежности, която бе продадена под нейно ръководство за 40 милиона лири, бе засечена да влиза в шоурума на търговска къща «Фаръл» в Баркли Аркейд. Бейли, на 38 години, която току-що бе назначена за изпълнителен директор на «Фаръл», твърди, че е «колкото развълнувана, толкова и уплашена» от новата си работа. Търговска къща «Фаръл» е забележителна марка и аз имам късмет, че лейди Фаръл, която я е създала заедно със съпруга си през 1953 г. — Годината на коронацията, — все още играе активна роля в нея. Тя е жива легенда и е наистина чудесно, че ще имам възможност да работя с нея — особено през следващите дванайсет месеца, когато предстоят толкова вълнения в Лондон около диамантения юбилей на кралицата и, разбира се, олимпийските игри.“

— Жива легенда и още как! — каза Атина и захвърли „Сънди Таймс“ в другия край на стаята. — Защо просто не е казала стара, ама много стара и не е приключила. Има още един материал в „Телеграф“ за хората от „Портър Бингам“, в който подчертават колко невероятни били, какви успехи били постигнали през изминалите десет години. Ако това е показател за начина, по който всичко ще се развива в бъдеще, чувствам, че депресията ще ме притисне още повече.

— Стига, недей — опита се да я спре Бърти с тих глас, — нали знаеш, че всяка реклама е добре…

— Бърти, това не е реклама за „Фаръл“ — каза Каро, — тя е за тях, за Бианка Бейли и за притежателите на частни капиталови инвестиции. Можеха поне да сложат снимка на Флорънс в Магазина…

Ако Сузи Хардинг присъстваше, щеше да им каже, че и двете с Бианка са се опитвали да убедят Флорънс да позира пред Магазина заедно с Бианка, че Флорънс е отказала, щом лейди Фаръл няма да е на снимката, че е имало безброй молби за интервюта, които лейди Фаръл е отказала с обяснението, че няма никакво намерение да сътрудничи за така наречената от нея неуместна реклама.

Беше наистина мъчително.

Патрик видя вестниците натрупани на масата в кухнята в къщата им в Оксфордшир, които Бианка очевидно щеше да чете, когато се върнеха същата вечер в Лондон. Той винаги се впечатляваше от способността й да разграничава частите от живота си; уикендите бяха запазени, поне доколкото е в човешките възможности, специално за семейството. От време на време тя проверяваше имейлите си и работеше над тях само когато бяха спешни, останалите чакаха, докато се приберат в неделя вечерта, когато тя се скриваше в кабинета си. Вечерята и подготовката на децата за училище беше работа на Патрик — това бяха правилата у дома, създадени много отдавна.

Той прегледа първите две страници и забеляза изключително красиви снимки на Бианка на първа страница на „Мейл он Сънди“ и над колонката на Пруфрок. Както обикновено, ако човек съдеше по заглавията, щеше да реши, че е неомъжена или по-скоро разведена (освен ако не беше статия, ориентирана към женската публика), в които не спираха да говорят за децата, за къщите и „прекрасния й съпруг счетоводител, истински спасителен пояс“, но той бе свикнал с това. Просто нямаше друг избор.

Това го върна към единствения въпрос, който държеше да обсъди с нея, при това час по-скоро. Тази вечер не ставаше, значи оставаше за утре вечер, когато тя със сигурност щеше да си е вкъщи рано. Тогава възнамеряваше да повдигне въпроса.

Патрик се притесняваше, меко казано, от реакцията й.

Осма глава

Представата се оказа напълно погрешна. За Първия ден. Представата как в сградата нахлува динамо, оправя грешките, уволнява хора, наема нови, орязва бюджета, прекратява кампании, закрива отдели — и всичко това, преди да дойде време за обедна почивка през Първия ден. Истината бе, че влизаше тихо и бавно, разбираше кой е на работа, с какво точно се занимава, разговаряше с хората, питаше за това и онова; разучаваше отчети и проверяваше статуса; опитваше се да почувства и разбере най-важните области; осигуряваше си доверието на хората, опитваше се да осмисли начина, по който те възприемат нещата. Трябваше сама да разбере посоката на вътрешната политика и да не приема абсолютно нищо за чиста монета; трябваше да прояви уважение, търпение и да е невероятно смела.

През Първия ден Бианка седеше в новия си кабинет, безличен и бежов, както винаги, с временно назначена лична секретарка и неестественото, потискащо мълчание отвън. Не се чуваха гласове, нямаше смях, нито викове или спорове; сякаш бяха под обсада и очакваха незнайно какво. Засега им се налагаше да продължат да чакат, тъй като бе очевидно, че няма да се случи нищо. Не и през Първия ден.

Единственото, което не се променяше Първия ден, бе, че се прибираше рано вкъщи.

Атина бе може би единственият човек във фирмата, който не очакваше драматични промени Първия ден; главно защото тя нямаше да ги позволи, не и през Първия ден, нито пък през Сто и първия. Беше се съгласила на сделката, тъй като най-сетне осъзна, че тя е неизбежна, същевременно бе твърдо решена да усложни живота на новите си колеги — отказваше да изрече думата господари — поне засега. Ако те искаха промени, нека се преборят за тях. Освен всичко друго, казваше си тя, така ще стане ясно дали промените са наложителни. Въпреки това, когато се разбра, че сделката е неизбежна, тя се насили да огледа критично търговска къща „Фаръл“ и си даде сметка, че там наистина цари пълна какофония.

Може да се каже, че тя знаеше защо е така: на бързо променящия се пазар търговска къща „Фаръл“ бе изгубила посоката, както и възрастните си клиенти, но това беше всичко, което знаеше със сигурност.

Едно от най-големите й съмнения произтичаше от факта — знаеше го добре, — че не харесва особено онова, което виждаше, че се случва на новия пазар и на основния му потребител: и двете й се струваха някак долнопробни или склонни към мистиката на псевдонаучния жаргон, който доста я дразнеше. Когато създадоха търговска къща „Фаръл“, грижата за кожата беше истинска грижа за кожата, жизненоважна, но ясна и честна, точно както бе заложено в концепцията и практиката на Елизабет Ардън: почистваш, използваш нещо тонизиращо, подхранваш, след което добре подхранената кожа ще поеме грима и ще изглежда великолепно. Сега науката се бе прехвърлила и наложила на щандовете за красота, говореше се за клетъчно ниво, за свободни радикали, за ултрахидратация. Половината от материалите, които редакторите в списанията пускаха, звучаха като тест по биология. Жените наистина ли искат всичко това, питаше се Атина, и ако е така, защо?

Тъй като не намираше задоволителен отговор на този въпрос, тя отново се обръщаше към страховете си за бъдещето на „Фаръл“, но сега вече беше твърде късно, знаеше го и въпреки това се питаше дали фирмата ще бъде в безопасност в ръцете на новите си господари.

Донякъде харесваше Бианка — тя представляваше твърде много от онова, което Атина не приемаше в живота, за да отиде далече, но въпреки това я уважаваше. Бианка определено разбираше колко важно нещо е чарът; а чарът можеше да я отведе много далече в света на козметиката. В края на краищата един козметичен продукт трябваше да внушава удоволствие. Чувстваше, че Бианка ще постигне поне това и затова искаше да я поощри. Само че нямаше да е никак лесно. Също така знаеше, че не може да си позволи дори за секунда да изгуби и милиметър от позицията, която и беше останала.

— Много ми се иска да поговорим за новата работа — подхвърли Патрик. — Може ли…

Изражението му беше сериозно, замислено, укорително. Беше необичайно, но Бианка се бе научила да проявява уважение. Патрик рядко избухваше; последният път беше, когато Фърги си счупи ръката, докато играеше ръгби, а тя отказа, поне отначало, да отложи едно пътуване до Единбург. „Миличък, става въпрос за важна търговска конференция, а докладът ми е точка първа — просто трябва да присъствам.“

След няколко добре подбрани думи тя се качи на следващия самолет.

— Разбира се, че може, миличък — каза тя сега. — Повече си притеснен, отколкото развълнуван, така ли? Ако е така, кажи ми защо.

— Отначало бях много развълнуван. Дори бих казал прекалено развълнуван.

— Работата е там, че…

— Здрасти, мамо!

— А, Фърги, здрасти. Не трябваше ли да си лягаш?

— Готов съм, но се сетих, че трябва да питам татко за нещо. Татко, може ли да участваш в мача по крикет в Деня на родителите?

— Мисля, че да. Защо, за бога, ме питаш сега? Мачът дори не е този срок.

— Знам, но тази седмица трябва да върна бележката.

— Каква бележка?

— Която не съм ти дал. Господин Скуайърс ме смете набързо…

— Фърги, това е грозна дума!

— Стига, мамо-о-о! Татко я използва.

— Ами… както и да е, Фърги, да — побърза да отговори Патрик, — разбира се, че ще участвам в мача по крикет. Сега заминавай.

Бианка погледна безпомощно Патрик.

— За какво говорим?

— За новата ми работа.

— Да, разбира се. Извинявай. Господи, Мили, съкровище, какво има?

— Мамо или тати, трябва да ми подпишете домашното. А, да, мамо, трябва ми ново дънково яке.

— Мили — обади се Патрик, — кога си купи последното дънково яке?

— Миналия срок.

— Значи не ти е умаляло.

— Не е, но дънковият плат е гаден.

— Мили, съкровище, значи не ти трябва, просто искаш ново яке.

Мили изви за миг големите си кафяви очи към тавана, скръсти ръце и зачака мълчаливо.

— Според мен — заяви твърдо Патрик, — след като имаш поне три дънкови якета, ще си купиш ново от парите за харчене, няма ние да ти купуваме. Не сме бездънна яма и колкото и да ти се струва странно, има други неща, за които да си харчим парите.

— В една от статиите за мама пишеше — обясни Мили, — че тя може да разполага с каквато сума пожелае. Така че…

— Мили — прекъсна я остро Бианка, — вече съм ти казвала, че повечето от нещата, които четеш във вестниците, са пълни глупости. Освен това сумите, за които говорят, се отнасят за определена фирма.

Това не беше точно така, но, изглежда, се справи с положението.

— Нищо подобно! Пишеше, че личното ти богатство е огромно.

— Мога единствено да кажа, че много ми се иска да беше така! Дай ми сега домашното, за да го подпиша, след това си лягай.

— Ама…

— Мили, казах ти да си лягаш! — нареди Бианка.

Мили я погледна, дръпна тетрадката, изфуча навън и затвори вратата доста самоуверено. Бианка погледна Патрик.

— Мислиш ли, че малката ни светулчица вече е пораснала?

— Така изглежда.

— Беше хубаво досега. Господи, мили, извинявай…

— Няма нищо — отвърна Патрик, — но сега вече наистина искам да поговорим. Знам, че моята работа не е важна като твоята, но…

Бианка вдигна рязко поглед към него. Той не прибягваше често до подобна тактика. Когато се случеше, беше истински шок.

— Патрик, мили, стига глупости. Много добре знаеш, че работата и на двамата е еднакво важна.

— Така ли? — повиши глас той.

— Разбира се, че е така. Просто в момента моята изисква допълнителни усилия. Но… извинявай, трябваше първо да те изслушам. Хайде, кажи ми. Сериозно говоря. Слушам най-внимателно. Ще се кача да кажа лека нощ на децата, а ти направи по едно кафе.

Патрик тъкмо заливаше кафето с гореща вода, когато тихо прозвъняване, превърнало се в призива за действие на двайсет и първи век, сигналът за есемес, прозвуча от телефона на Бианка. Той въздъхна. Тя щеше да провери, когато се върнеше. Наведе се и видя, че е от Майк Ръсел.

— Може да почака — заяви тя, когато се върна. — Да поговорим за твоята работа. Кажи ми какво точно ще правиш.

— Ще проучвам фирми, ще разглеждам сметките им в най-големи подробности, ще анализирам неща като… ами това е примерът, който Финлейсън ми даде — да кажем, че става въпрос за международна компания: къде са фабриките им, колко плащат за тях, дали е икономически изгодно или просто прикритие за други разходи, дали заплатите не са малко височки…

— Патрик, нали сега се занимаваш със сметките на фирми? Това ще бъде същото, нали?

— Да, но ако пропусна някоя важна подробност, ще ги разочаровам страшно много.

— Според мен няма — заяви Бианка. — Умът ти е като електрическа бормашина. Ти преглеждаш детайлите, докато не се увериш, че всичко е наред. Крачката е голяма, това е ясно. Но за теб може да се окаже невероятна възможност. В Би Си Би те подценяват. Ти как мислиш? Искаш ли да се преместиш?

— В някои отношения си права — кимна той. — Права си, че ме подценяват. Понякога мисля, че ако умра на бюрото си, ще мине доста време, преди някой да забележи.

— Патрик! — Бианка усети, че я изпълва разкаяние. Тъй като през повечето време работата й беше много стимулираща, тя си даде сметка, че приема удоволствието от това за нещо дадено. — Наистина ли положението е чак толкова зле?

— Невинаги — призна по-весело Патрик. — Само че, ако прецениш, че трябва да остана, ще остана. Това обаче означава, че животът ни ще се промени. Нали един ден фирмата ще бъде моя. Човек трудно се отказва от подобно нещо. Ами децата, два имота, училищните такси…

— Мили, всичко това ми е известно. Просто ми се струва, че е опасно да те подценяват. Разкажи ми още за Сол Финлейсън.

— Работил е с една от големите банки със седалище в Женева. Фирмата не е само негова, има и партньори. Очевидно хедж фондът не се управлява само от един, може да са десет човека, които управляват парите по десет различни начина.

— Известно ми е — отвърна Бианка, след това добави, като се стараеше да бъде тактична, както винаги, когато знанията и опитът и бяха повече, отколкото на Патрик. — Само че цялата работа ми се струва малко тайнствена. Той какво представлява? Като човек.

— Странен. Кара те да се чувстваш неловко. Много прям. Очевидно е известен с това, че никога не изрича лъжи. Джонджо разправя, че било заради някакви проблеми, които е имал, но според мен го прави, за да му имат хората, с които прави бизнес, повече доверие. Хареса ми, друго няма какво да кажа.

— Това е важно.

— Важно е наистина. Единственото, което разбрах, е, че хедж фондовете трябва да изкарват пари всяка година и ги преценяват по това колко често са на плюс — всъщност трябва да изкарват пари непрекъснато, ден след ден, каквото и да става. Просто не могат да си позволят да загубят. Доста страшно и очевидно невероятно стресиращо.

— И как смяташ да се справиш с тази работа? — попита Бианка. Патрик имаше изключително ниско ниво на търпимост към стреса. — А това има ли връзка с твоите задължения?

— Не съм сигурен. Мисля, че да. А пък стресът е заразен, не мислиш ли?

— Може и така да е понякога. Според мен трябва да се видиш с него поне още веднъж, за да споделиш тревогите и притесненията си. Той едва ли очаква да приемаш работата, без да си проучил какво точно означава. А, да… и часовете на работа.

Тя се опита да подхвърли въпроса небрежно, защото знаеше колко важно ще бъде за нея, ако той се задържа на работа и няма да е на разположение на семейството, когато се налага, същевременно се мразеше, че дори мисли по този въпрос.

— Очевидно положението ще се промени напълно. Няма да мога да разполагам с времето си, в това няма никакво съмнение.

— Сигурна съм, че все някак ще се справим — отвърна остро тя, макар да знаеше, че съвсем няма да е така. — Много ли ще отсъстваш?

— За това не съм питал.

— Трябва да попиташ, за да можем да включим и това в уравнението. Според мен трябва да поразпиташ повече, преди да вземеш решение.

— Двамата ще вземем решение — отвърна той.

— Патрик, става въпрос за твоята работа и за твоя живот.

— Не — отсече той и я погледна замислено. — Проблемът е наш.

— Много мило, че го казваш. Освен това ми се иска да се запозная със Сол Финлейсън, може ли?

— Разбира се. Само ако смяташ, че идеята е добра.

— Да кажем, че ми се струва доста добра — призна Бианка.

Патрик се приведе напред и я целуна.

— Благодаря ти, любима.

— За какво?

— Че не ме подценяваш.

— Никога не го правя — отвърна Бианка. Това беше самата истина: тя никога не го подценяваше.

Въпреки това по-късно, когато остана сама в кабинета си, тя се замисли отново за възможността Патрик да смени работата си. Обичаше го искрено, дълбоко и искаше да е щастлив. Само че сега той се прибираше вечер у дома по едно и също време и можеше да обърне на децата нужното внимание. Докато тя не можеше. А започнеше ли да работи до късно, когато го притиснеше стресът, той също нямаше да може. С един-единствен замах животът й, както й неговият щяха да станат коренно различни и много по-трудни.

Освен това тя много се притесняваше, че може да се озове в небрано лозе. Той бе нежна душа; щеше да започне да се измъчва, ако усетеше, че е пред провал.

Прииска й се да знае нещо повече за въпросния Сол Финлейсън. Провери го в Гугъл.

Сол Мъри Финлейсън, както я уведоми Уикипедия, беше роден в Глазгоу, но родителите му се преместили в Ланкашир, докато бил още малък, от седемгодишен учил в класическа гимназия „Манчестър“, един от най-сигурните трамплини за успешна кариера за мъж. След това постъпил в „Дърам“, където бил отличник по история и същевременно намирал време да търгува, с посредствен успех, с антични монети. След няколко години в „Ю Би Ес“ заминал за Ню Йорк и работил в банка „Чейс Манхатън“, след което се преместил в Цюрих, където ръководел търговския отдел на крупна инвестиционна банка. Сега заедно с още четирима души бе създал хедж фонд.

Беше разведен, с един син на осем, имаше жилища в Лондон и Бъркшир; хобито му беше конни надбягвания на равен терен.

Интервю за „Туенти Куесчънс“ във „ФТ“ разкри още факти: той твърдеше, че най-добрите му качества са търпението, специалното внимание, което обръща на детайлите, и решителността; трите му най-неприемливи бяха лошият характер, нетолерантността и склонността към печалбарство. Признаваше, че никога не изключва телефона си, а любимото му изкушение е шоколадът: „Знам, че обикновено момичетата си падат по това“, и ако не бил станал банкер, щял да стане неврохирург.

На негова снимка, вероятно правена преди няколко години, се виждаше буйна руса коса, леко издължено и изпито лице и усмивка, отправена с явно нежелание към камерата.

Тя се запита дали на живо ще се окаже още по-интересен или дори привлекателен.

Флорънс седеше у дома и докато разлистваше вестници, й се прииска неудържимо да разгледа албумите с изрезки за търговска къща „Фаръл“. Те бяха още от 1953 г., когато бе създадена фирмата, отпреди да се запознае с Атина, от времето, когато все още работеше като консултант по козметика в „Маршъл енд Снелгроув“ за „Коти“. Запозна се с вече легендарната госпожа Фаръл, когато тя застана зад щанда с нейния нов артикул, идваше всяка седмица, понякога дори обслужваше клиенти, друг път просто бъбреше с персонала. Беше толкова елегантна, във великолепен костюм, шит по поръчка, обувки на високи токове комплект с чантата, ноктите й дълги, лакирани, гримът безупречен. Момичетата от щанда на „Фаръл“ изпитваха неприкрито страхопочитание към нея.

Флорънс не се плашеше толкова лесно. Няколко седмици по-късно госпожа Фаръл започна да се отбива на нейния щанд винаги когато идваше в магазина, казваше й колко прекрасно изглежда, възхищаваше се на продуктите; често си купуваше по нещичко и го отнасяше в чудесното пликче на цветя на „Маршъл енд Снелгроув“. Флорънс много добре знаеше защо го прави (тя не купуваше единствено от продуктите на „Коти“); искаше да ги сравни с предложенията на „Фаръл“, да разгледа внимателно опаковките и листовките и по възможност да намери нещо, което да имитира.

Ето че един ден госпожа Фаръл я попита дали има нещо против да й телефонира, когато приключи работа, а след това и даде картичка с адрес и номер. Заинтригуваната Флорънс я потърси и госпожа Фаръл я покани на чай, „или коктейл, ако времето ви позволи. Можем да се срещнем в «Савой» или пък в «Дорчестър»; на съпруга ми много му се иска да се запознае с вас и може би ще ви направи предложение, но преди това трябва да поговорим и да се опознаем.“

Поласкана, но предпазлива, Флорънс се съгласи да се срещне със семейство Фаръл следващия вторник в бара на хотел „Дорчестър“. Гардеробът й бе доста ограничен, тъй като разполагаше със скромни средства, но тя прецени, че срещата е много важна и си купи рокля на „Франк Ъшър“ и сако в тъмносиньо, обточено с бял кант. Питаше се за какво ли иска да разговаря с нея небезизвестното очарователно семейство Фаръл — можеше единствено да се надява, че става въпрос за работа.

През седмицата ги проучи и обърна специално внимание на Корнилиъс, който все още бе напълно непознат. Беше се сприятелила с говорителката на „Маршъл“ и тя и подготви папка с изрезки.

— Голям симпатяга е господин Фаръл — изтъкна жената. — Как само ми се иска аз да можех да изпия един коктейл с него.

Флорънс й напомни рязко, че госпожа Фаръл също ще бъде там, и отнесе папката у дома, за да я прегледа.

Господин Фаръл, сниман до госпожа Фаръл на няколко събития, беше истински симпатяга: висок, тъмен, със зализана назад коса, с огнени тъмни очи, облечен в очевидно безупречно ушити костюми.

Беше дал интервю на един вестник и журналистът го беше попитал как е станал част от сравнително женския свят на козметиката, а той бе отвърнал, че майка му е била актриса и като момче често я наблюдавал как се гримира за представленията, позволявали му да влиза в гримьорната й — „страхотен жест“ — преди матине. „Беше прекрасно да наблюдавам как очите й стават по-големи, а устните по-пълни. Още оттогава съм очарован от онова, което гримът може да направи за жените.“

Когато го бяха попитали дали е мислил да стане актьор, той бе отговорил с очарователна скромност, както подчертаваше журналистът, че не е достатъчно талантлив. „Прецених, че ще постигна по-голям успех с козметиката, отколкото на сцената. С помощта на съпругата си, разбира се. Не, много повече от просто помощ: тя е главната движеща сила зад търговска къща «Фаръл». Трябва да ни възприемате като екип, като едно цяло.“

На Флорънс това й допадна; разкриваше скромност и наистина съвременно мислене. Седеше и гледаше снимката му, препрочиташе статията и си мислеше каква късметлийка е госпожа Фаръл, след като е успяла да хване този необикновен мъжки екземпляр.

— Татко! Здрасти, аз съм!

— Здравей, миличка. — Сърцето на Бърти винаги трепваше, когато чуеше гласа на Луси.

— Аз съм… кажи, може ли да се прибера вкъщи този уикенд?

— Разбира се, че може, любимче. Да дойда ли да те взема?

— Ами, добре, супер. Стига да нямаш нищо против.

— Миличка, разбира се, че нямам нищо против. По кое време ще бъдеш готова?

— Всъщност…

— Кажи?

— И сега съм готова.

— Не е ли четвъртък? Да не би да нямате лекции?

— Ами, аз май…

— Това пък какво означава?

— Виж, татко, повече няма да ходя на лекции. Ще напусна университета. Напускам веднага. Татко, искам да си дойда вкъщи и да обясня както си му е редът. Ще се опитам да ви обясня така, че да разберете.

— Да, разбира се… ние… ще те изслушаме много внимателно. Луси, семестърът дори не е приключил. Не е ли по-добре поне да го приключиш?

— Какъв е смисълът, татко?

— Смисълът е — заобяснява Бърти, — че може да изглежда малко по-добре в сивито ти. Трябва да се замисляш за такива неща, Лусинда. Вече не си дете.

Той почти никога не я наричаше Лусинда. Това означаваше, че говори сериозно. Може дори да беше ядосан.

— Добре. Ще помисля. Само че… кажи кога можеш да дойдеш. Много искам да те видя.

— В събота сутринта. Колкото е възможно по-рано.

Бърти затвори телефона. Обзе го чувство на пълна безпомощност при мисълта какво захвърля тя с лека ръка, но поне се интересуваше от мнението му. Донякъде това го успокои на фона на прекалената ангажираност на Присила с нейната благотворителна дейност и полуприкритото й презрение и липса на интерес към него.

Луси щеше да се окаже най-удобното оръжие в битката за къщата. Поне засега Луси имаше нужда от стаята си, освен това тя обичаше къщата, щеше да се ужаси от плана на майка си. Ами колко хубаво щеше да е тя да си остане у дома. Освен че обожаваше децата си и им се възхищаваше, компанията им радваше Бърти, те го интересуваха, разсмиваха го и най-важното — възвръщаха вярата му в него самия.

Те без съмнение бяха най-прекрасното му постижение и очевидно, като се замисляше напоследък, единственото.

Девета глава

— Може ли да поговорим?

Бианка вдигна поглед; жената, с която бе готова да се срещне с най-голямо удоволствие, Сузи Хардинг, бе застанала на прага. Тя бе наистина прекрасна с дългата руса коса, със забележителните сиви очи, прекрасно облечена, в повечето случаи в рокли тип „прегърни ме“ или прави рокли и чудесна колекция от обувки на супер високи токове; винаги весела, неизменно и отправяше пленителната си усмивка. Тя беше от хората, които правеха живота още по-красив. Само че в момента не се усмихваше.

— Разбира се, Сузи.

— Извинявай, че нахлувам така, но секретарката ти я нямаше…

— Няма я, защото я върнах в агенцията — обясни Бианка. — Потискаше ме. Случайно да имаш приятелка, която иска хубава секретарска работа? Търся умен, спокоен и най-вече весел човек. А, да, и който няма нищо против понякога да остава до късно. И който се смее за същите неща, за които се смея и аз. Ти например ще се справиш страхотно, но си висококвалифицирана за тази позиция, да не говорим, че вече си имаш работа. — Тя се усмихна на Сузи.

— Ами… благодаря. Тъкмо заради моята работа съм тук. В момента наистина си губя времето. Пресата не проявява абсолютно никакъв интерес към нас, такива, каквито сме в момента, и… ами, би било чудесно да измисля какво да правя, вместо да дразня всички журналисти и блогъри, като се опитвам да събудя интереса им за… ами, за едно голямо нищо.

Бианка се разсмя.

— Това изражение много ми харесва.

— Виж, просто нямам търпение да се захвана за работа. Рекламата на стари, вече познати продукти е най-трудната работа, разбира се, но пък е страхотно предизвикателство.

— Самата истина — потвърди Бианка. — Трябва да се заемем с нещо старо, поомръзнало, трудно за предлагане и в пълен безпорядък и да го превърнем в ярък продукт, който всички ще пожелаят, същевременно по джоба на хората. При това с доста ограничен бюджет. Все едно да тръгнеш по вода.

— Знам. Да не забравяме, че има опасност да изгубим старите си клиенти, затова трябва да открием достатъчно нови, за да си струва всичко това. Само че… боже, ако не ти, кой друг би се справил с тази работа? Обаче ще бъде невероятно забавно.

— Кажи ми, Сузи, ако беше на мое място, какво щеше да направиш първо?

— Щях да се заема с продуктите. Ужасни са, повечето са наистина ужасни. Много от тях не струват, не са достатъчно добри. Ти ходи ли вече в лабораторията?

— Не, ще отида във вторник.

— Да знаеш, че всички там са поне петдесетгодишни. Назначени са от семейство Фаръл преди десетилетия, повечето ги ръководи лейди Фаръл. Няма смисъл от нови опаковки, нито от напомняща реклама за онова, което правят. Това е положението.

— Кои продукти ти се струват хубави?

— „Крема“ — отвърна без всякакво колебание Сузи.

— Наистина ли? Дори за млад човек като теб?

— Да. Това е най-добрият продукт за кожа в целия свят.

— Само че производството му не е поставено на научна основа. В нашето време на свободни радикали и витаминен баланс в дълбочина… — Тя направи гримаса към Сузи.

Сузи се разсмя.

— Наистина не е. Но ми се струва, че е дошло времето тази работа да поостане на заден план. Кремът е просто страхотен нощен крем, който попива безотказно. Можеш да си го сложиш, преди да си легнеш, и гаджето ти няма да се жалва, че миришеш на бабичка.

Бианка се усмихна широко.

— О, ако можехме точно така да го кажем! Такава реклама ще свърши чудесна работа. За съжаление, Сузи, ще ти се наложи да ходиш по вода още известно време. Продължавам да обмислям нещата, опитвам се да усетя и да вкуся всичко, но ако имаш идеи, готова съм да те изслушам. Нужна ми е всякаква помощ.

— Добре, благодаря. Просто не исках да мислиш, че си пилея времето.

— Не съм помислила подобно нещо. — Сузи щеше да се превърне в безценен член на новия екип, каза си Бианка. Пиар и социалните мрежи очевидно бяха начинът да се разкаже на хората за новата търговска къща „Фаръл“. Бюджетът за реклама, който одобриха двамата с Майк, беше крайно ограничен, едва забележимо пламъче на фона на ярките светлини на „Лодър“ и „Шанел“. Налагаше се много да внимава при разпределянето на разходите, да използва ум вместо мускули. Нали това бе цялата работа. Междувременно имаше среща с Каро; един от по-малко обещаващите членове на екипа…

Очевидно бе, че Каро е изключително интелигентна и прекалено самоуверена, но доколкото Бианка разбираше, тя така и не бе успяла да си изгради свястна кариера. Освен ако не се броеше постът директор на „Човешки ресурси“ във „Фаръл“, с който се справяше забележително зле. Тя, разбира се, имаше много успешен съпруг с големи амбиции, но нямаха деца. Тя можеше да стане каквото пожелае, помисли си Бианка, адвокат, банкер… защо се бе хванала с работа, която не й беше по сърце? Очевидният отговор беше, че е дъщеря на Атина Фаръл и правеше онова, което се очаква от нея.

Бианка се запита какъв е бил Корнилиъс; очевидно чаровен и красив, ако може да се съди по снимките, които все още красяха заседателната зала. Изглежда, хората са го обичали, но повече нищо съществено не можеше да се каже за него. Много интересно.

— А, Каро — възкликна тя и стана, когато вратата се отвори. — Как си?

— Добре, благодаря. Времената се трудни, разбира се, всички са малко разтревожени…

— Наистина ли? Има ли някой, за когото трябва да знам? За да поговоря с човека.

— А, не — отвърна остро Каро. — В състояние съм да се справя чудесно. Благодаря ти. С други думи, не е нужно да ми казваш какво да правя.

— Добре. Сега, имам нужда от помощта ти, за да се ориентирам в докладите и отчетността и си помислих, че ти като директор на „Човешки ресурси“ ще ми помогнеш.

— Доклади и отчетност ли?

— Да — усмихна се мило Бианка. — Нали знаеш кой на кого докладва. Започнах да се обърквам. Консултантите например, изглежда, са част от маркетинга. Защо не от продажбите? Да не говорим, че нямаме маркетинг директор, на когото да докладват.

— Ами — заекна Каро, — имахме. Поне до миналата година.

— И?

— Той непрекъснато имаше търкания с мама.

— Разбирам.

— Едва ли — сряза я студено Каро. — Маркетингът, както го разбираме тук открай време, развитие на продуктите, промоции, реклама, имидж, се ръководи от мама. И от татко, докато беше жив. След като татко почина, мама прецени, че консултантите, лицето на „Фаръл“, както ги наричаме, трябва да бъдат изцяло нейна отговорност. През деветдесетте решихме да наемем експерт по маркетинг. Жената, която взехме, беше невероятна, отговаряше за много от нововъведенията и развитието, но скоро след смъртта на татко тя напусна. След това имаше двама мъже, но мама не можеше да работи нито с единия, нито с другия, докато Ленард Форд, маркетинг мениджърът, работи доста добре с нея.

— Значи затова консултантите са под крилото на маркетинга?

— Да.

— Ясно — отвърна отново Бианка. — Ами IT отделът?

— Всеки отдел си има отделен IT мениджър.

— Никога ли не сте мислили да създадете отделен IT отдел?

— Ами, не. Нямаме чак толкова сериозно присъствие онлайн. — Тя очевидно се почувства горда от фразата.

— Не и в момента — изтъкна Бианка.

— Нали не мислиш продуктите на „Фаръл“ да се предлагат онлайн? — попита шокираната Каро. — Мама никога няма да се съгласи с подобно решение.

— Каро, в момента обмислям абсолютно всичко. Останалите козметични фирми имат онлайн присъствие, както ти се изрази. Това е безценно промоционално средство, като изключим останалото. Ти наскоро влизала ли си в уебсайтовете?

— Не беше скоро — отвърна Каро.

— А трябва. Впечатляващи са.

— Ще се постарая да намеря време — отвърна Каро. Очевидно за нея разглеждането на уебсайтовете на конкуренцията бе равносилно на четенето на лъскави списания. Което беше точно така, поне в известен смисъл…

Господи, това тук е истински кошмар, помисли си Бианка и се отпусна на стола си. Вече бе наясно, че лейди Фаръл е влиятелна и ще окаже отпор, ще демонстрира, че се противопоставя на самото й присъствие, но досега така и не бе разбрала срещу каква сила точно се изправя и не бе наясно с непоколебимата увереност в принципите й. Всички, на всяко ниво, във всеки отдел, възприемаха лейди Фаръл като неоспорим авторитет по всички въпроси и вярваха, че неуспехите на фирмата са просто злочестина, която се е стоварила върху главата й, следователно и върху техните. Всеки, който не споделяше тази гледна точка, очевидно грешеше.

Бианка беше вече наясно с факта, че за да промени фирмата и да потръгне работата, трябва да преодолее не само съпротивата на Атина Фаръл, но и да разклати вярата на последователите й и да ги накара да повярват в нея.

Постигането на световен мир изглеждаше по-проста задача в сравнение с тази.

— Каква искаш да станеш?

— Миличка! Ще пропилееш безобразно скъпото си образование!

— И ще пропилееш будния си ум!

— … цени за обучение???!!!…

— … забрави за тази работа, Луси…

— … силно притеснени за пари в момента…

Луси ги наблюдаваше, зелените й очи, същите като на баба й, не трепваха, замръзнали от ужаса, който изпитваха.

— Да знаете — каза тя, — че се държите нелепо. Работата е страхотна, една от най-търсените напоследък, а според едно симпатично момиче, с което разговарях, да си гримьор означава да си поне петдесет процента психиатър, така че умът, който имам, ще ми послужи. Доколкото знам, този бизнес ни храни отдавна, тя е платила скъпото образование, за което не спирате да дрънкате, така че в момента се проявявате като лицемери. Би трябвало да сте благодарни, че напуснах университета — и без това ще стане още по-скъпо, докато взема диплома. Съжалявам, че курс, който струва девет хиляди лири на година, за вас е нещо немислимо. За мен е напълно в реда на нещата.

— След като е толкова разумно, защо не изкараш сама парите? — сопна се Присила. — Лондонски колеж по модата, как ли пък не! Почти същата работа като девически пансион.

— Я стига! — сряза я Луси, вече готова да се разплаче. — Толкова си… сляпа. И груба. Отнасяш се пренебрежително към онова, с което искам да се занимавам, представяш го като нещо недостойно.

— Луси — намеси се нервно Бърти, — миличка, не се ядосвай.

— Ядосана съм. Струва ми се, че току-що ми показахте колко малко ме разбирате. Както и да е, смятам да го направя и ще намеря начин. Ще поговоря с бабчето. Тя поне няма да реши, че е… как го казахте? Безсмислено тъпо съществуване. Може дори да реши, че вие сте откачени, след като мислите подобни неща!

Десета глава

Вечерята, за която Джонджо настоя да плати, щеше да бъде следващата събота. Скулпторката щеше да дойде, а Сол Финлейсън щеше да се отбие за аперитива.

— Той не ходи по вечери през уикендите — обясни Джонджо по телефона на Бианка, — държи да прекарва времето със сина си. Момчето било с бившата му през седмицата, така че уикендите били свещени за него. Имаш късмет, този уикенд щели да са в Лондон, защото малкият…

— Как се казва?

— Дикън.

— Хубаво име!

— Да. Както и да е, много държал да отиде на някакъв рожден ден. След това Сол щял да ходи да го вземе, така че разполагал само с половин час. Поне ще можеш да го видиш какво представлява. Нямам търпение да ми кажеш какво мислиш за него, много жени разправят, че бил невероятно сексапилен.

— Джонджо, интересува ме единствено дали ще се държи мило и любезно с Патрик.

— Не знам дали изобщо знае какво е мило и любезно — отвърна Джонджо. — Ако плаща на твоя човек добре и не гледа да го накисва в помия, това ще е повече от достатъчно.

— Има различни начини да накиснеш някого в помията — отвърна Бианка — и съм пределно наясно с това.

— Така и трябва, миличка.

— Разкажи ми бързо за твоята скулпторка. След това трябва да затварям.

— Тя е… ами, страхотна е — отвърна Джонджо. — Невероятно сексапилна, страхотни крака…

— Джонджо, физическите й атрибути изобщо не ме интересуват! На колко години е, как се казва, какви са творбите и?

— Работи с бронз — обясни той, — абстрактни скулптури. Продават се за луди пари. Честно си признавам, че не разбирам защо, но както и да е… казва се Гуиневир Блок. Много, ама много умна мадама, освен това е постигнала много успехи.

— Господи, чувала съм за нея — призна Бианка. — В „Стандард“ от миналата седмица имаше материал за новите лица на сцената на изкуството. Пишеха и за нея. Нямаше снимка. Тя на колко е — приблизително?

— Ами… около трийсет и пет. Ще ти изпратя нейна снимка. Трябва да затварям, миличка, ще се видим в събота, във „Фино“, до Шарлот Стрийт, страхотно местенце — испанска храна, има тапа колкото искаш, Гуиневир е луда по тези неща.

— В такъв случай на всяка цена ще дойда — обеща Бианка. — Чао, Джонджо.

Шейсет секунди по-късно по мейла пристигна снимка на Гуиневир Блок. Тя се бе нацупила пред обектива, малко в стила на Пош, имаше бухнала грива от изкусно накъдрена руса коса, беше облечена в ниско изрязан черен топ, който подчертаваше внушително деколте и доста прилични златни бижута. Бианка беше готова да се обзаложи, че наближава четирийсет, а след това като всеки ден се захвана с досадното обобщаване на резултата от продажбите.

На вратата се почука.

— Извинявай. Аз съм… — Зарадва се, когато видя Бърти. Той бе най-некадърният финансов директор, когато познаваше, но също така бе от малкото хора, които харесваше във фирма „Фаръл“. Най-важното беше, че и всички останали го харесваха, а пък той много се стараеше да върши онова, което тя искаше.

— Здрасти, Бърти. Влизай. Опитвам се да хвана цаката на КПИ-тата и да ги изпратя на Майк.

Той я погледна с недоумение.

— КПИ-та ли?

— Ключови показатели за ефективност. — Как бе успяла тази фирма да просъществува? — Най-общо казано, това са цифрите от продажбите. Трябва да ги преглеждам всеки ден. Не са много весело четиво, но както и да е, заповядай, Бърти.

— Ами… Сузи каза, че си търсиш лична секретарка, а един приятел на сина ми — по-точно казано, сестрата на въпросния приятел снощи дойде на вечеря. В момента няма работа, много е впечатляваща, много висока — не че това има нещо общо, — дала ми е сивито си, ако нямаш нищо против, да го прегледаш, освен това е омъжена за сериозен човек.

Бианка се усмихна леко при тези думи. Напълно в стила на Бърти, без всякаква връзка, но след това се замисли и си каза, че лична секретарка, омъжена за несериозен човек, би й създавала проблеми.

— Дотук звучи добре — заяви предпазливо тя.

— Струва ми се, че двете ще си допаднете. Освен това е невероятно спокойна, което е добре.

— Разбира се — усмихна се любезно тя и пое сивито. Смяташе, че е малко вероятно въпросното високо момиче да е подходящо, но не искаше да го обезкуражава. — Благодаря ти, Бърти, много ти благодаря, че си се сетил.

Погледна сивито, след това се облегна и зачете внимателно. Накрая вдигна поглед към Бърти.

— Кога мислиш, че може да дойде за среща?

Джемайма Пендълтън влезе в кабинета на Бианка три дни по-късно. Наистина беше много висока, метър и осемдесет и три, забележително спокойна и експедитивна, красива по един ненатрапчив начин, с дълга кестенява коса и големи сиви очи, глас, който бе в състояние да потуши и ураган, нисък, нежен, а пък усмивката й накара Бианка да се почувства по-добре само докато я наблюдаваше.

Беше точно на трийсет, работила във Форин офис, в адвокатска кантора и в IT фирма, където била секретарка на изпълнителния директор. Можеше да набере по осемдесет думи в минута и да стенографира по сто и четирийсет, ако се наложеше, а пък техническите й умения бяха впечатляващи. Можеше, както обясни на Бианка със срамежливата си усмивка, да се справя със счетоводни таблици, с цифрите на продажбите (в края на седмицата се зае с КПИ-тата), поемаше информация сякаш чрез осмоза и можеше да се похвали с почти фотографска памет. Нямаше нищо против да разрешава неочаквано възникнали домашни кризи, поддържаше връзка със Соня, държа се много спокойно и компетентно, когато Фърги беше ударен по главата с топка за крикет и бе отведен в болница със съмнение за сътресение, а никой не можа да се свърже нито с Бианка, нито с Патрик поне час.

Обясни на Бианка с прелестната си спокойна усмивка, че й харесва да работи като лична секретарка и няма желание да се занимава с нищо по-амбициозно. Когато Бианка я попита защо, тя обясни, че се занимавала с проект, който заемал почти всичките й вечери и уикенди и обичала да съхранява енергията си за тези часове. Не каза нищо повече и Бианка не настоя с въпроси. Просто благодареше на господ почти всеки час, че и я е изпратил, а също и на Бърти всеки път, когато го видеше.

— Лейди Фаръл?

— Аз съм.

— Лейди Фаръл, обажда се Марджъри, Марджъри Досън. Простете, че ви звъня, но съм доста… доста съм притеснена и се питам дали бихте намерили време за… един разговор.

— Разбира се, Марджъри. — Атина много обичаше Марджъри Досън. — Ела да се видим, можеш ли?

— Ами… да… много ми е приятно, но съм на пълен работен ден в „Ролф“, така че вечерите ми е невъзможно заради Тери — съпруга ми, — нали трябва да се грижа за него.

— А, да, горкият човечец. — В гласа на Атина не прозвуча кой знае какво съчувствие. — Той как е?

— Не е много добре. Тъкмо ни съобщиха, че заради съкращаване на бюджета лечението му няма да е вече толкова добро.

— Много ми е мъчно. Само че това е необходимо за страната, за съкращенията в бюджета говоря; май никой не разбира, че друга възможност няма, че няма пари в хазната… — Ако Бианка бе чула този разговор, щеше да й се стори необяснимо, че лейди Фаръл не успява да пренесе тази проява на здрав разум за финансовото състояние на страната върху своето положение и това на фирма „Фаръл“. — На всички ни е трудно. Както казва господин Камерън, всички сме в кюпа. Както и да е, Марджъри, вземи си свободна сутрин. Какво ще кажеш за петък? Нека да е в единайсет. Заповядай в офиса ми.

— Благодаря ви много, лейди Фаръл. Ами… има и още нещо. То е… поверително, за него искам да поговорим. Става въпрос за някои от… правилата.

— Марджъри — прекъсна я Атина, — няма да спомена пред никого за срещата ни. Най-малко пред новото ръководство. Ние все още владеем положението. Всичко, което те правят, трябва да е с нашето одобрение. Така че, ако нещо те притеснява, аз трябва първа да разбера.

— Благодаря ви, лейди Фаръл. До петък.

— Джемайма…

— Да, Бианка?

— В петък сутринта искам да огледам някои от магазините. Мислех си за „Кингстън“ и може би „Ролф ъв Гилфорд“.

— Добре. Ще уредя кола.

— Миличка, идеята е прекрасна. Дядо ти щеше да остане очарован. Много по-разумно от другата идея, и без това в днешно време се навъдиха прекалено много висшисти.

Луси и се усмихна.

— Знам. И аз много се вълнувам. Открих невероятен съкратен курс, много по-евтин от известните, организиран от школа, която се казва „В лицето“. Продължава само три месеца, а след като завършиш, те ти стават агенти.

— Прекрасно, миличка. Колко струва курсът, Луси?

— Ами… две хиляди лири.

— Мили боже! Прекалено много пари за два месеца. Повечето неща можеш да научиш от някоя от продавачките ни, така че си помисли.

— Чудесна идея — отвърна тактично Луси, — но курсът включва и театрален грим — иска ми се един ден да работя в киното, и аранжиране на прически, такива работи, което означава, че ще имам повече възможности за работа.

— Да, разбирам. Все пак една от най-добрите ни продавачки, Марджъри Досън, ще дойде да се видим в петък и ще поговоря с нея.

— Би било чудесно. — Нямаше как да откаже, може би щеше да понаучи нещо. — Питах се дали… — Очите им се срещнаха с разбиране.

— Дали няма да платя за курса ли? — довърши остро Атина.

— Да ми дадеш парите назаем. Ще ти ги върна на части по банков път, всичко ще бъде както си му е редът.

Последва дълго мълчание.

— Добре, Луси. Радвам се, че не поиска аз да платя за курса.

— Не бих и помислила! Благодаря ти, бабче. Много ти благодаря.

— Няма защо. Друго, над което трябва да се замислиш, нещо, което ще ти осигури малко джобни пари, е да започнеш работа на някой от щандовете на „Фаръл“ в съботите. Така ще научиш много. Какво ще кажеш?

— Би било чудесно! — отвърна Луси с пресметнат ентусиазъм.

— Добре. Ще го уредя. Чудесно е, че представител на младото поколение ще бъде свързан с фирмата. Всичко ще бъде от помощ, докато се борим с тези хора.

— Да, сигурно. А те… те какво представляват?

— Главната, Бианка Бейли, не е неприятна, но все още не съм видяла доказателства, че ще направи нещо. Кажи, миличка, би ли искала да дойдеш отново някой ден и да пиеш чай със старата си баба? Казват, че „Улзли“ бил истински разкош.

— С удоволствие. — Колко ли баби знаеха за „Улзли“, в момента най-готиното местенце за чай в целия град?

— Добре. Разбрахме се. Какво ще кажеш за четвъртък?

— Заповядайте, госпожо.

Бианка погледна мрачно продуктите на „Фаръл“ в „Ролф“. Бяха спретнато подредени, скучни и с нищо не привличаха погледа. Не че това бе по вина на продавачката: промоционалните материали се изпращаха от главния офис. Самият щанд изглеждаше ужасно демодиран, но това беше стилът на „Фаръл“. Монтирането и поддръжката му, а след това и наемът на магазина — всичко това поглъщаше огромни суми.

Освен това тук очевидно нямаше човек, който да отговаря за щанда. Тя поиска да се види с мениджъра. Казаха й, че Марджъри била извикана в централата на среща…

— Извикала я е самата лейди Фаръл — тя все още ръководи цялата фирма. Аз мога ли да ви помогна с нещо?

— Не, благодаря. Много ви благодаря.

— Марджъри, мила, заповядай, седни. Искаш ли чай или кафе? Как върви в „Ролф“? Много приятен магазин.

— Доста слабо. Истината е, че на никой не му е лесно заради рецесията…

Марджъри замълча, докато се опитваше да потисне образа на тълпата пред щанда на „Брандън“ предишната вечер, когато хората пазаруваха, преди да се приберат.

— Да, разбира се. Няма да продължава вечно. Кажи ми сега какво те притеснява.

— Рецесия или не, седмичните ни постъпления са доста… ами сериозно са намелели. През последните дванайсет месеца с около четирийсет процента.

— Така. Това е наистина сериозен проблем. Не съм виждала цифрите от последните две седмици…

— Сега вече ги предаваме всеки ден.

— Кой е наредил?

— Трябва да ги изпращаме на господин Форд.

— Не съм чувала по-нелепо нареждане. Пълна загуба на време. Незабавно ще сложа край на тази работа. Кристин…

— Да, лейди Фаръл?

— Кажи, ако обичаш, на господин Форд да се качи веднага.

Ленард Форд влезе колкото разтревожен, толкова и раболепен.

— Господин Форд, какви се тези глупости, че продавачите трябва да предават отчети всеки ден?

— Да, точно така. Иска се и друга информация за продажбите. И от продавачите, и от склада.

— Кой е наредил?

— Госпожа Бейли, лейди Фаръл.

— Пълна загуба на време и усилия. По пощата ли се изпращат?

— Не, по имейла. Доста е досадно, защото трябва да ги събирам и подреждам, а промяната от ден за ден е много малка. Сигурен съм обаче, че когато инсталират новата IT система, ще стане съвсем простичко и те ще пристигат автоматично.

— Нова IT система ли? А, да. Добре, благодаря, господин Форд. Смятам, че дотогава тази нелепа нова система ще отпадне. Ще поговоря с госпожа Бейли.

Той излезе, като направи нещо като поклон.

— Както и да е, Марджъри — каза Атина, — цифрите не са никак добри.

— Не са. Знам, че има някакво ниво, което прави концесията надеждна в даден магазин. За съжаление в „Ролф“ не достигам границата, а пък чувам, че ще има значителни промени и ако изгубя работата си… да, ще си намеря друга, разбира се, но при сегашната обстановка може да отнеме време, така че е най-добре да знам отрано… — Тя беше силно пребледняла и долната и устна потреперваше.

Атина я погледна с почти непоколебимо изражение.

— Слушай внимателно, Марджъри. Консултантите са жизненоважни за нас най-малкото за информация за цялата гама продукти и клиенти. Не мога да си представя ситуация, в която „Фаръл“ ще те освободи от работа. Днес ще се срещна с госпожа Бейли и ще поговоря с нея, за да се уверя, че това няма да се промени; междувременно ти престани да се тревожиш и се съсредоточи в работата, а тя е да продаваш продуктите на търговска къща „Фаръл“.

— Добре, лейди Фаръл.

— Трябва да те помоля за още една услуга. Внучката ми Луси много би искала да идва и да работи на щанда в събота. Има желание да работи за фирмата, но преди това иска да се пробва като гримьорка и според мен това ще й бъде от помощ. А и тя ще помага на теб. Записала се е в някакъв колеж, но ми се струва, че може да ти помага да обслужваш дамите в събота…

Бианка влезе в заседателната зала за ранен обяд със семейство Фаръл. Държеше да е предварително подготвена, затова отвори лаптопа и когато те влязоха, тя бе насочила вниманието си в екрана. А те влязоха заедно, както винаги.

— Здравейте. — Тя се изправи. — Да ви поръчам ли нещо, сок, сироп от бъз? Ще донесат сандвичите след малко. А, да… лейди Фаръл, преди да започнем, искам да ви попитам дали консултантката Марджъри Досън е била при вас тази сутрин?

— Да, при мен беше — отвърна Атина, — по моя покана.

— Бихте ли ми казали защо?

— Имаше нещо, което я притесняваше. Знаех, че мога да й вдъхна кураж. И стана точно така.

— Разбирам. Въпросът личен ли беше?

— Не съвсем. Въпреки че положението и го превръща в личен.

— Значи сте уредили с мениджъра в „Ролф“ да отсъства сутринта.

— Точно така.

— И кой според вас трябваше да върши работата й, докато нея я нямаше?

— Някой от колегите й. Госпожо Бейли, наистина не…

— Защото днес сутринта бях там, в „Ролф“, за да проверя някои неща. На щанда на фирма „Фаръл“ нямаше никого. Не беше много впечатляващо. Нямаше да е зле, ако бях уведомена.

— Госпожо Бейли — продължи Атина, — ако реша да повикам някого от персонала, правя го. Госпожа Досън беше наета лично от съпруга ми, както и повечето продавачи, и ако някой от тях е притеснен по даден въпрос, мисля, че е моя работа да го успокоя. Нарича се управление на персонала — добави тя. Неизреченото „в случай че не знаете“ увисна във въздуха.

— За съжаление вече не е ваша работа да привиквате което и да било момиче и да го откъсвате от работата му, без да кажете и дума. Ако момичето има професионален проблем, тогава въпросът е моя отговорност.

— А пък аз си мислех, че отговорностите ви са по-важни — засече я Атина.

— Лейди Фаръл, всичко е моя отговорност. Докато не преценя, че отчетите са задоволителни…

— Задоволителни отчети ли? А, да. Може би трябва да ми кажете какви са тези глупости всеки да представя отчети за изминалия ден.

— Не са глупости, лейди Фаръл. Тези ежедневни отчети са ключът, който ми помага да преценя как върви бизнесът. Всяка съвременна компания изисква подобна информация. Никога ли не сте чували за ключови показатели за ефективност?

— Не съм. Знам обаче, че събирането и сортирането им товари с допълнителна работа няколко отдела.

— Когато назначим нов директор по IT въпросите — информационни технологии, — той или тя ще инсталира система за отчет на продажбите, освен всичко останало. Така събирането и сортирането на информацията ще става по-бързо и по-лесно.

— Ясно. А аз защо не съм информирана по този въпрос?

— Включен е в днешния дневен ред. Предлагам да се обърнем към агенция да потърси подходящ човек.

— Защо пък агенция? — попита Каро. — Аз се занимавам с назначаването на персонал.

— Каро, казвам го с огромно уважение, но не мисля, че знаеш какъв тип човек търсим, още по-малко къде да търсиш. Междувременно, лейди Фаръл, държа да изразя разочарованието си, че изтегляте хора от работните им места, без да благоволите да уведомите когото и да било…

— Госпожо Бейли, госпожа Досън ми е приятелка. Съпругът й е инвалид и тя се страхува, че заради новия режим работата й е застрашена и искаше да разбере дали наистина е така. Затова й казах, че работата й е сигурна, че няма защо да се тревожи. Тя беше изключително благодарна за тези думи.

Изражението на Бианка се промени.

— Лейди Фаръл, нямате абсолютно никакво право да давате подобни уверения. Никой не може да даде подобно уверение на госпожа Досън. Нито вие, нито аз, нито някой друг. Както и всички останали в момента, продавачите, техните разходи и ефективност се преценяват. Те представляват изключително скъпоструващ отдел и трябва сами да покриват заплатите си. В момента това не се получава. Нямам какво друго да кажа.

— Доколкото разбирам, има сериозна вероятност всички тези изключително мили жени, лоялни на „Фаръл“ от години, да бъдат изхвърлени на боклука.

— Преувеличавате онова, което мога да направя. Отказвам да заявя, че работата на която и да е от тях е гарантирана. Не е възможно. Фирмата не покрива разходите си, а аз съм тук, за да открия начин да я направя платежоспособна.

— И какво да кажа на горката Марджъри Досън?

— В момента нищо. Надявам се да продължи да работи за нас, по възможност на друга длъжност. Кога ще разговаряте отново с нея?

Атина се поколеба.

— Следващата събота. Уредих внучката ми да работи на щанда на госпожа Досън, за да придобие известни умения в продажбите. Ще я заведа лично, за да я представя.

— Какво означава това, мамо?

Бърти слушаше разговора, а на лицето му беше изписана искрена мъка.

— Луси дойде да ме види, разказа ми за плановете си да стане гримьорка. Според мен идеята е страхотна, поощрих я.

— Мамо, не трябваше да го правиш! Двамата с Присила сме против идеята й да напусне университета.

— Тя ми каза. Огромна грешка според мен. Съгласих се да й дам назаем парите за таксата за курса, на който иска да ходи.

— Мамо! — Каро, колкото и да беше необичайно, застана на страната на брат си. — Струва ми се, че си постъпила несправедливо към Бърти и Присила. Луси е тяхна дъщеря.

— И моя внучка, така че искам да й помогна. Ще изкара малко пари и ще спечели в много други отношения.

— И кой ще й плаща тези пари? — попита Бианка.

— Фирма „Фаръл“ е в състояние да й плаща. Нали ще работи, няма да стои там по цял ден.

— Не, лейди Фаръл, фирма „Фаръл“ няма да й плаща. В момента не наемаме абсолютно никакъв персонал, както ви е много добре известно — заяви спокойно Бианка.

— Та тя е част от семейството!

— Тогава предлагам семейството да й плаща. А, ето ги и сандвичите! Чудесно. Подготвила съм дневния ред за останалата част от срещата, така че бихте ли го прегледали, преди да започнем с обяда.

Атина се изправи.

— Извинявам се. Не мога да остана на тази среща. Шокирана съм от вас, госпожо Бейли, мислех, че притежавате някаква човечност. Очевидно съм допуснала грешка. Бърти, Каро, ако искате, останете. Аз си тръгвам.

— И си тръгна — разказваше Бианка на Патрик, докато вечеряха. — Каро и Бърти обаче останаха. Сякаш прецениха, че се налага да останат, в противен случай щеше да изглежда, че тя ги върти на малкия си пръст, което е точно така. Тя — Каро — е кръгла нула, докато той ми харесва все повече и повече. Много ми се иска да намеря нещо, което той да върши, но засега… господи, Патрик, трудна работа! Нито имат свестни хора, нито системи, няма на какво да се опра. Направо върхът.

— Все трябва да има свестни хора.

— Да, Сузи и Джемайма, разбира се, но аз взех Джемайма на работа. Лейди Фаръл е ценна или поне би могла да бъде, но е кошмарна личност, а сега вече между нас избухна открита война, така че ще бъде още по-трудно, отколкото преди…

— Все трябва да има нещо, което да е наред във фирмата — отвърна Патрик. — Нали каза, че притежавали магията.

— Така беше. Предполагам, че се подведох от потенциала, името и легендата. За продуктите не може и дума да става, те са отвратителни, като изключим „Крема“. Той е късче самородно злато, както и магазинът в Баркли Аркейд, но просто не мога да измисля как да ги съчетая. Рових из цифрите, докато не позеленях, но така и не намерих за какво да се хвана. Имам чувството, че на врата ми виси канара. Не намирам нищичко, дори качествен гаф. Това вече е сериозна работа! Гадост! Извинявай, спирам. Нямам търпение за вечерята утре, тъкмо ще се поразсея…

Единайсета глава

Щеше да напусне. Друг вариант нямаше. Беше й крайно неприятно, на всяка среща изглеждаше глупаво и знаеше, че вече не се справя с работата — а и поведението на майка й, — не е както трябва. Каро не харесваше Бианка Бейли, ненавиждаше начина, по който действа, но се бяха съгласили с присъствието й от необходимост и се налагаше да се примирят.

Бърти, разбира се, щеше да бъде освободен. Той беше тежък случай, толкова смотан. Един господ знаеше какво ще се случи с него. Беше едва на петдесет и седем, твърде млад, за да се пенсионира, но нямаше талант за бизнес — всъщност за нищо нямаше талант.

Каро бе прекарала по-голямата част от живота си разочарована от нещо. Учи право в университета, мечтаеше за кариера на адвокат, но майка й се разпореди, че бъдещето й било с „Фаръл“.

— Виж, Каро, Бърти хич го няма, така че един ден ти ще заемеш мястото ми и ще управляваш фирмата. Боли ме, че искаш да загърбиш наследството си.

Отчасти за да има спокойствие, отчасти заради неустоимо примамливото обещание да наследи „Фаръл“ Каро се предаде. Оттогава насетне съжаляваше за това свое решение всеки ден.

Запозна се и се омъжи за Мартин Джонсън година по-късно. Не беше влюбена в него, но той бе шансът й да избяга от „Фаръл“ поне за пет или десет години, да отглежда деца и да влезе в ролята на добра съпруга на корпоративен служител. Само че децата така и не се появиха и когато й съобщиха, че няма шанс да забременее, тя остана във „Фаръл“, за да се скрие. Чувстваше се унизена, че не може да изпълни дори най-основната си функция на жена — да стане майка. А съпругът й, наясно, че тя никога не го е обичала, започна дълга поредица от извънбрачни връзки, които се опитваше да скрие от нея.

— Чудесно! — усмихна се Бианка на Джонджо. — Страхотен избор.

— Радвам се, че ти харесва. — Той й се стори по-напрегнат от друг път. — Да си поръчаме нещо за пиене и да седнем на масата или предпочиташ да останем на бара, докато пристигнат и останалите?

— Да останем на бара.

— Добре. Какво ще кажеш да си поръчаме шампанско?

Той отказа шампанското, което им предложиха, и настоя за „Луи Родерер“. Бианка отправи бърза усмивка към Патрик; и двамата знаеха, че Джонджо обича да се изхвърля, и това ги забавляваше, беше им приятно.

Телефонът му избръмча; той го погледна и сякаш се успокои малко.

— Още малко. След пет минути ще е тук.

— Кой, Сол Финлейсън ли?

— Не, не, Гуиневир. Била в задръстване.

Сервитьорът донесе шампанското и чаши.

Джонджо им се стори малко неспокоен.

— Да го отворим, нали?

— Разбира се — съгласи се Бианка.

— Само че… не ми се иска да изветрее, преди тя да пристигне…

— Джонджо, няма да изветрее за пет минути. Би ли седнал — помоли го Бианка, отпи глътка и се запита дали си струваше допълнителните петдесет лири. — Караш ме да се чувствам ужасно.

— Извинявай. Просто… а, ето я и нея! — Той се втурна навън, за да посрещне огромен черен мерцедес, който паркираше.

— Май е влюбен — отбеляза Патрик.

— Хм. Имам известни съмнения към госпожица Блок. Според мен той по-скоро е ужасен, а не влюбен. Господи! Патрик, погледни.

Възхитително видение влизаше в ресторанта, следвано от Джонджо. Снимките на Гуиневир не бяха предали забележителната й красота. Тя беше над метър и осемдесет с обувки на „Лоботен“, косата й падаше на едри златисти къдрици по раменете, дребно личице, съвършен грим, сини очи, които изглеждаха прекалено големи за лицето, с малко право носле и нацупени пълни устни, много сексапилна. Беше облечена в бяла, подчертаваща тялото рокля, къса, ръцете съвършени, слаби, но оформени, невероятните й крака със златист загар се движеха плавно и много бавно към бара. Хората спряха разговорите си, а Патрик, очевидно впечатлен не по-малко от останалите мъже, стана и протегна ръка към нея.

— Здравей. Аз съм Патрик Бейли.

— Здравей, Патрик. — Гласът и беше нисък и гърлен, с американско-европейски акцент.

— А това е Бианка, съпругата на Патрик — продължи Джонджо с известно закъснение. — Мои много стари приятели.

— Наистина ли? — Задържа погледа си върху Патрик. — Струваш ми се прекалено млад, за да попаднеш в категорията много стар приятел.

Патрик, помисли си Бианка, не се хващай на тази въдица, моля те, недей, ще се почувствам ужасно засрамена… Патрик обаче се хвана.

— За съжаление съм стар — отвърна той. Дори се изчерви.

— Гуиневир, ще пиеш ли чаша шампанско… — Джонджо я настани на стол, седна до нея и й наля.

— Благодаря, изтощена съм, цял ден работих в ателието.

— Сериозно? — обади се Бианка. Беше проверила госпожица Блок в Гугъл и никак не хареса абстрактните й бронзови скулптури, повечето от които твърде фалически. Цените й се сториха нелепи. Започваха от двайсет хиляди лири и стигаха до петдесет. Очевиден случай на дрехите на краля, поне според нея (а тя не беше компетентна). — Достойно за похвала, да работиш в събота.

— Ами почувствах — нали знаете как е, — че ме споходи вдъхновение. Човек трябва да се възползва от такива моменти. Нали така?

— Нямам представа — сви рамене Бианка. — За съжаление работата ми е много по-прозаична от твоята. Но сигурно онова, което вършиш, е чудесно.

— Разбира се, че е. Чувствам се невероятна късметлийка. Ти в коя сфера работиш?

— А, в мениджмънта — отвърна уклончиво Бианка.

— Наистина ли? — Сините очи се плъзнаха за кратко по Бианка, след това се насочиха отново към Патрик. — Ами ти?

— Аз се занимавам с финанси.

— Финанси ли? С Джонджо ли работиш? Този свят е просто невероятен. Извинете ме… — Тя извади айфона си. — Само да туитна къде съм и с кого. Това е невероятно напрежение, да поддържаш Туитър. Господи, Джоан е в града. Съвсем бях забравила.

— Джоан ли?

— Колинс[1]. Много забавен туит за опашките по летищата. Тя дойде на изложбата ми в Сен Тропе, страхотна е. — Последва дълго мълчание. — Господи, Стивън е невероятно забавен!

Тя потъна в света на Туитър.

— Джонджо! Извинявай. Не можах да се разбера с трафика.

— Сол, приятелю, здравей. — Бианка беше забелязала, че Джонджо започваше да говори с кокни акцент винаги когато се срещнеше с човек от финансовите среди. — Вече познаваш Патрик, това е Бианка, съпругата му, а това е Гуиневир Блок. Сигурно си чувал за нея.

Сол Финлейсън плъзна бързо поглед.

— Не съм. Здравей, Гуиневир. Здрасти, Патрик. Приятно ми е да се запознаем, Бианка. Ще седна до теб, ако не възразяваш. Разбрах, че си искала да ме преслушаш. Поне така каза Джонджо. Дано ме одобриш.

Каза го напълно сериозно; след това й отправи неочаквана усмивка, ала тя се скри, преди Бианка да я види. Нито една снимка не бе в състояние да я подготви за онова, което видя: той не беше красив, а пленителен, с пронизващи зелени очи, тъмни вежди и мигли, които контрастираха на русата коса, с широко лице и високо чело; сякаш нищо не си пасваше. Беше много слаб, доста висок и прекалено неспокоен, пристъпваше от крак на крак, докато стоеше прав, за да ги поздрави. Беше с дънки, бяла, доста поомачкана риза и чифт поизносен „Тимбърланд“. Със сигурност не харчеше милионите си за дрехи, помисли си тя.

— Не, благодаря, Джонджо. — Той поклати глава към чашата шампанско. — Предпочитам тоник.

— Сол, току-що туитнах, че всички сме се събрали. — Гуиневир наведе пищното си деколте към Сол. — Може ли да те добавя?

— Направи го — погледна я Сол — и тази джаджа отива на боклука.

Обърна се отново към Бианка.

— Прочетох, че си подхванала нов проект.

— Да. — Почувства се поласкана, че той знае.

— Как върви?

— Много е рано да се каже. — Беше пестелива с приказките.

— Разбира се. Тъп въпрос.

Последва мълчание.

— Искам едно шери — обади се неочаквано Гуиневир. — Това заведение е типично испанско, така че защо пием френско шампанско? Джонджо, може ли да пием шери? И… о, боже господи! Ето ги Лион и Марди, трябва да седнат при нас! — Тя скочи и се плъзна към вратата; задникът й, забеляза Бианка с известно задоволство, беше твърде закръглен за роклята.

— Какво противно създание — прошепна Сол на ухото на Бианка. — Слава богу, че няма да остана.

Тя се обърна, за да се направи на безразлична, но откри, че лицето му е на петнайсет сантиметра от нейното, настойчивият му поглед я пронизваше и усети прилив на… какво? Колкото на раздразнение, толкова и на объркване. Ако той се опитваше да я омае, значи не се справяше особено успешно.

— Тя е… тя е симпатична — каза Бианка.

— Сериозно? Приятелка ли ти е?

— Не, но Джонджо е домакин, а тя е…

— Права си — съгласи се той тогава и тя остана изненадана. — Държа се грубо. Така, тъй като не разполагам с много време, какво мислиш за идеята съпругът ти да дойде да работи за мен?

— Не знам — призна тя и му се усмихна за пръв път. — А и той все още не е решил.

— Разчитам да се съгласи. Виж… Разполагам с не повече от десет минути. Искам съпруга ти — според мен той ще бъде ценен за нас и знам, че ще мога да работя с него. Ще му плащам добре. Освен това… убеден съм, че е човек, който държи на семейството си. Аз също. — (Да, бе, а пък аз съм Анджелина, помисли си Бианка.) — Не мисли, че ще работи по всяко време на денонощието. Няма. В работата ще се съобразява със собственото си темпо. Джонджо може и да има готовност да работи двайсет и четири часа, седем дена в седмицата. Поне при мен е така. При Патрик ще бъде различно. Няма нужда да се притесняваш.

— Сол — каза тя, уплашена да не би събеседникът и да си помисли, че Патрик е мъж под чехъл, — това не е никакъв проблем. По-точно казано, това е последното, което ме тревожи, честна дума.

— Добре. Значи този проблем е решен. Кажи кой е най-големият. — Зелените очи в миг станаха замислени и в тях заблестя нетърпение.

— Предполагам, че на него ще му бъде приятно. Вашият свят е прекалено безпощаден, не е ли така?

— Да, до голяма степен е точно така, но това няма да му се отрази по никакъв начин. Виж сега, ще поговоря отново с него следващата седмица. Господи!

— Сол… — Гуиневир се поклащаше към него, стиснала чаша шери в едната ръка, прихванала нисък, оплешивяващ мъж с другата — заповядай, нося ти напитка, това е най-хубавото им олоросо — „Ел Маестро Сиера Олоросо Уайн Екстра Виехо“. Настоях да ми налеят от него.

— Сигурен съм, че е чудесно, но за съжаление трябва да тръгвам, домашни задължения — тъкмо ги обсъждах с Бианка. — И той й отправи една от усмивките си, която траеше наносекунда.

— Много жалко. Тогава би ли ми дал имейла си, искам да те поканя на следващото шоу, след шест седмици в Париж. Партито ще бъде страхотно.

Тази жена е толкова дебелокожа, че и с носорог не може да се сравни, помисли си Бианка.

— За съжаление аз съм еснаф до мозъка на костите — заяви Финлейсън, — не си струва да хабиш покана за мен. Въпреки това ти благодаря. — Той очевидно полагаше усилие. — И така, Патрик, лека нощ, ще поговорим отново. Джонджо, до понеделник. Бианка… — Той се обърна и този път усмивката се задържа частица от секундата по-дълго. — Беше ми изключително приятно да се запознаем.

— И на мен — отвърна тя с полуусмивка и подаде ръка, за да стисне неговата. Той я пое, сякаш беше последното, което очакваше, прихвана я, вместо да я стисне или разтърси, и тя усети сила и топлота. Почувства се странно, объркана, сякаш бе попаднала в напълно непознато място, не в бара на лондонски ресторант със съпруга си и приятели.

Той си тръгна, излезе на улицата. Тя установи, че й е трудно да не мисли за него, след това се отърси от мислите си, усмихна се на Патрик, толкова прекрасен и чаровен, излъчващ сигурност, и разсеяно си помисли, че е твърде красив. Отпи дълга глътка шампанско, за да се върне отново в реалността.

Флорънс вечеряше с Атина в нейния апартамент; понякога се срещаха за вечеря в събота, ако и двете бяха без ангажименти. Флорънс беше заета по-често от старата си приятелка; участваше в комитета на малък местен театър и се стараеше да гледа всичките им постановки.

— Много си внимателна с тях, а пък онова, което правиш за тях, е чудесно, но аз никак не харесвам театъра в предградията.

Тази вечер разговорът се въртеше около театъра; Атина беше гледала „Изключи шума“, прехвалената нова версия на пиесата на Майкъл Фрейн.

— Беше прекрасна, миличка. Страшно смешна. Много обичам комедии. Корнилиъс ме научи, че не само драмите и трагедиите могат да бъдат наречени хубав театър. Съгласна ли си? Искаш ли още шампанско?

— Как да не съм съгласна — отвърна Флорънс, — и да, наливай.

— Театърът беше една от първите допирни точки между вас с Корнилиъс. Няма да забравя какво обсъждахте първия път, когато се срещнахме, вие и двамата бяхте гледали някаква пиеса на Ратиган, а след това той заяви, че трябвало на всяка цена да те вземем на работа, защото си невероятно интелигентна. Аз… о, извинявай — каза Атина, когато телефонът й звънна. — Трябва да се обадя. Сигурна съм, че е Маргарет Потъртън, звъни ми за вечерята, която е организирала следващата седмица. Ще се обадя от другата стая, така че налей си шампанско сама.

Флорънс си наля шампанско до ръба, след това отпи и се замисли над първата среща с Корнилиъс в бара на „Дорчестър“.

Той беше много висок, над метър и осемдесет, облечен невероятно, може би малко натруфено, в костюм стил принца на Уелс и ярка вратовръзка „Гарик“. Пое малката й ръка в своята и я разтърси лекичко, сякаш се страхуваше да не я прекърши, въпреки това ръкостискането не беше отпуснато, пръстите му стискаха стегнато, със сила, а очите му и се усмихваха, те също излъчваха сила, не се стрелкаха из бара, не търсеха по-интересни или важни люде.

Заведе я до мястото й и я попита какво й се пие.

— Шери? Джин с тоник?

Гласът му се лееше като на актьор, забеляза Флорънс. Тя му се усмихна и отвърна, че предпочита джин фис.

— Веднага. Какъв приключенски дух. Ами ти, мила?

— За мен шери — отвърна Атина, леко изненадана от поръчката на Флорънс (браво, беше си помислила Флорънс, точка в моя полза), — но да е много сухо и с лед.

— Аз също ще пия джин фис, за да правя компания на госпожица Хамилтън. Напитката е прекрасна и не съм пил отдавна.

Флорънс му се усмихна, той даде знак на сервитьора да се приближи и поръча.

— Така — заговори Атина, — сега да се залавяме за работа…

— Не бързаме за никъде, миличка — прекъсна я Корнилиъс. — Не трябва ли първо да опознаем госпожица Хамилтън? — Той се усмихна отново на Флорънс. — Разкажете ни за себе си, от какво се интересувате, какво харесвате?

— Интересите ми са разностранни — отвърна Флорънс и извади цигара от сребърната табакера, която той и подаде. — Музика, тенис, театър…

— Театър! Сериозния театър ли предпочитате или мюзикли, нещо друго?

— Най-много харесвам класическата драма — обясни Флорънс. — Шекспир, Шоу, Оскар Уайлд — ако в тях е вплетен малко хумор, още по-добре.

— Напълно ви разбирам — закима Корнилиъс Фаръл. — Според мен колко е важно да бъдеш сериозен е най-съвършената пиеса на този свят.

— Стига, Корнилиъс! — обади се Атина. — Искаш да кажеш, че е по-хубава и от Хамлет, и от Ромео и Жулиета ли?

— Просто ще кажа, че ми харесва повече — обясни той. — Коя е вашата съвършена пиеса, госпожице Хамилтън?

— За мен — каза Флорънс — „Тя се унижава, за да победи“. Сюжетът ми се струва съвършен.

— Добър избор. Браво. А, ето ги и напитките. — Той вдигна чашата си към нея и се усмихна. — Наздраве. Много се радвам, че се запознахме. Идеята ти е великолепна, Атина. Шерито хубаво ли е, мила?

— Много, благодаря — отговори Атина.

— Радвам се. Сега, госпожице Хамилтън, книги. Кажете ми кои са любимите ви автори?

— Ами… Голсуърди, Тролъп. Освен това много харесвам семейните саги. А в момента много харесвам Съмърсет Моъм.

— Чудесен е, нали! Всяка неделя чета по един от разказите му.

— Предпочитате ги пред Библията ли? — попита Флорънс.

— Вместо нея!

— Въпреки че в Библията има чудесни притчи. Каин и Авел, Лот и съпругата му. Адам и Ева…

— Права сте. Давид и Голиат, Самсон и горкичката му отрязана коса…

Флорънс се разсмя.

— Корнилиъс, струва ми се — в гласа на Атина се прокрадна студенина, — че е време да обсъдим с госпожица Хамилтън нашето предложение. Сигурна съм, че тя си има работа, както и ние.

— Права си. Но пък беше толкова забавно. Е, скъпа, сега думата е твоя.

— Добре. Госпожице Хамилтън, наблюдавам ви в магазина и съм много впечатлена от вас.

— Благодаря — отвърна тихо Флорънс. Каква умна жена, помисли си тя. Съпругът ми може и да флиртува с теб, бе казала Атина с последните си думи, но аз съм тази, която контролира всичко, и вас, както и него.

— Мениджмънтът дава прекрасни отзиви за вас. Вие, изглежда, сте… по-интелигентна от повечето момичета.

— Едва ли някое от тях гледа пиеси на Голдсмит — обади се Корнилиъс.

— Това не го знаем — сряза го Атина, малко заядливо, помисли си Флорънс, — но не, съгласна съм, че е малко вероятно. Както и да е, мислехме… засега е просто идея за едно магазинче на Баркли Аркейд, за което имахме късмет да наследим правото да го наемем. Вие, разбира се, познавате аркадата.

— Разбира се — потвърди Флорънс.

— Възприемаме го като флагмана на марката „Фаръл“, идеалното място, където жените могат да пробват новите цветове и продукти и да им бъде направен масаж.

— Няма да мога да се справя с това — каза Флорънс, — не и с масажите.

— А, ще имаме козметичка. В момента си търсим мениджър, човек, който може да управлява магазина със свой стил, човек, с когото клиентките ще могат да общуват. Някой, който е по-близо до собствената им класа — добави тя, като наблегна на „по-близо“.

Флорънс я погледна, твърде развълнувана, за да обърне внимание на леката обида.

— Да не би да искате да кажете, че обмисляте да ми предложите този пост?

— Точно така — потвърди Корнилиъс.

— Все още обмисляме — подчерта Атина.

— За мен е чест — отвърна Флорънс. Тя се усмихна обнадеждено на Атина. Инстинктът й подсказа да не се усмихва на Корнилиъс.

— Чудесно — продължи Атина, — но мисля, че сега е време да научим повече за личния ви живот. Не носите халка. Нали разбирате, че не можем да назначим жена, която се кани да се омъжва и да ражда деца?

— Бях омъжена — отвърна простичко Флорънс, — но съпругът ми го убиха през войната.

— Много тъжно — каза Атина. Говореше така, сякаш Флорънс бе споделила с нея, че трябва да приспят кученцето й.

— Благодаря ви — каза Флорънс, — случи се преди осем години. Времето лекува дори най-дълбоките рани, а аз установих, че животът сама ми допада. Със сигурност нямам намерение да се омъжвам. Така и не срещнах човек, който може да се мери с покойния ми съпруг.

— Великолепно — въздъхна Атина и щом усети, че отговорът й не е много подходящ, продължи бързо: — Искам да кажа, че този мъж, когото сте избрали, сигурно е бил изключителен.

— Наистина беше изключителен — потвърди Флорънс. — Наистина. Сега обаче кариерата ми е от първостепенно значение. И ще бъда изключително горда да работя за търговска къща „Фаръл“ — най-вълнуващата марка, поне досега според мен. Цветовете… те са просто фантастични.

— Благодаря — каза Корнилиъс, — точно това искахме да чуем. Нали така, мила?

— Точно така — кимна Атина. — Очевидно, госпожице Хамилтън, двамата трябва да обсъдим въпроса, да се срещнем с още една или две кандидатки, но…

— Но — повтори Корнилиъс и впи тъмните си, пронизващи очи във Флорънс, — но, моля ви, каквото и да правите, не приемайте други предложения през следващите няколко дена. Нали така, мила?

— Точно… така — подкрепи го Атина. — Моля ви, госпожице Хамилтън, не приемайте друга работа. А сега, Корнилиъс, да не задържаме госпожице Хамилтън. Сигурна съм, че тя си има работа, а ние сме канени на вечеря.

— Да, трябва да си тръгвам — каза Флорънс. — Ще ходя на кино. С приятели. — Това съвсем не беше истина, но тя не искаше семейство Фаръл да разберат, че тя ще се прибере в самотната си къщичка, където и да беше тя.

— Така ли? Какво ще гледате? — попита Корнилиъс.

— „Римска ваканция“ — отвърна убедително Флорънс, без дори да се замисли. — Гледали ли сте го?

— Прекрасен е. Наистина прекрасен — похвали го Корнилиъс. — Новото момиче, Одри Хепбърн… много е добра. А каква красавица. Насладете се на филма, госпожице Хамилтън. Ще поддържаме връзка. Беше удоволствие да се запознаем. Искрено се надявам, че ще работим заедно.

Той стисна отново ръката й със същата топлота и сила. Флорънс го погледна и се усмихна.

— И аз се надявам — каза тя.

[1] Джоан Колинс (1933), популярна английска актриса и авторка на бестселъри. — Б.пр. ↑

Дванайсета глава

Ленард Форд си беше поживял добре през осемнайсетте години като маркетинг мениджър на „Фаръл“. Атина все още го уважаваше, той беше изключително разумен и пестелив, караше сравнително добър автомобил, водеше на служебни обеди и вечери търговците, посещаваше винаги събитията, организирани от този или онзи универсален магазин, каквито и да бяха недостатъците му в други отношения, той беше много умен, веднага забелязваше важното ново развитие при другите марки и говореше за тях така, сякаш бяха негова идея. Недостатъците му бяха много, но той си живееше щастливо, без да ги забелязва: нямаше абсолютно никаква представа от света на рекламата, брифингите му за продажбите бяха доста произволни, а целият му вид говореше за човек отпреди две десетилетия — и официалните костюми, и лъснатите до блясък обувки с връзки, и манията всички във фирмата да го наричат господин Форд.

Съпругата му, Ани, беше съвършената съпруга на корпоративен служител, вярна, изпълнена с обожание, винаги спретната и сресана, вечно наплескана с продукти на „Фаръл“. Не бе работила и ден след раждането на сина им — твърдеше, че е задължение на съпругата да подкрепя половинката си във всяко отношение и да превърне това в кариера.

Ленард Форд, за разлика от повечето хора във фирмата не бе никак разтревожен от поглъщането; той много добре знаеше, че стойността му е значителна и нямаше от какво да се страхува.

Атина не беше сигурна какво да прави. Това бе ново усещане, което я притесняваше и дори плашеше. Цял живот, във всеки един момент, беше заета; непрекъснато някой имаше нужда от нея. Сега обаче най-неочаквано тя се почувства напълно безполезна; традициите й бяха отхвърлени, властта ограничена, талантът й оставаше неизползван.

През първите няколко седмици тя продължи да организира съвещания, да обсъжда продукти, да одобрява реклами и рекламни кампании; постепенно, а след това все по-бързо, тези функции й бяха иззети.

Първоначално чуваше: „Лейди Фаръл, може ли да присъствам на съвещанието ви?“, което след това се промени на: „Лейди Фаръл, според мен трябва да престанем с разработката на нови продукти поне за няколко седмици“, и накрая: „Лейди Фаръл, струва ми се, че бюджетът се преразглежда и не можем да започнем рекламна кампания.“

Всичко бе направено много любезно, научаваше новината винаги от Бианка Бейли, лично, ала крайният резултат беше, че тя нямаше с какво да се занимава и всеки ден се прибираше в апартамента си със съзнанието, че не е постигнала нищо след излизането си сутринта. Имаше съвсем малко приятели, никакви хобита и сега се чувстваше отегчена, самотна и — макар че по-скоро би умряла, отколкото да признае — усещаше напълно непознатото и непонятно усещане за несигурност. Положението ставаше още по-зле, тъй като нямаше представа как да постъпи.

Патрик последва Джонджо по коридора към борсата. Никога досега не бе влизал в залата, защото Джонджо не позволяваше, но днес, тъй като беше почти част от нея, а пък Джонджо беше наблизо, го пуснаха вътре. Беше вълнуващо.

— Така — каза Джонджо, — последвай ме.

Двамата влязоха в свят, който заприлича на Патрик на паралелна вселена. Шумът беше първият огромен шок, истинска стена, просташки, ожесточен; почувства го физически, също като удар. А светлината, ярка, ослепителна, се излъчваше от екраните по бюрата, както и от огромните екрани по таваните, които осветяваха огромната зала, пълна с редици бюра едно срещу друго, където хората крещяха и жестикулираха, често грубиянски, или пък зяпаха екраните като хипнотизирани, не само по един, ами по шест до осем на бюро. По плотовете бяха наблъскани телефони, хората размахваха юмруци във въздуха, чуваха се викове на възторг и понякога ругатни.

От време на време неистов крясък изпълваше залата; първоначално Патрик реши, че е заради някоя сделка за милиарди, но изведнъж разбра, че огромните екрани не показват последните цифри от продажби или стойност на валути, ами футболен мач и крясъците и псувните бяха от възторг или разочарование от провал.

— Когато идват важни инвеститори, включваме телевизия „Блумбърг“ — обясни Джонджо, — но нещо жизненоважно като този мач очевидно има приоритет.

Приятелството между хората бе почти осезаемо.

— Така — продължи Джонджо, — ела и седни тук. На бюрото до моето. Това е Али — посочи той към съседния стол. Али кимна кратко, след това продължи да крещи гадости на човека, седнал срещу него.

— Как, за бога, успявате да се съсредоточите? — попита изумено Патрик.

— Не успяваме — отвърнаха в един глас Джонджо и Али.

— Сега ще ти кажа — Джонджо посочи екраните на бюрото си — как става. Имаме търговски екрани и телефонни централи, а на телефонните централи имаме спикъри, в които и ние, и клиентите можем да крещим. Прилича на отворена линия. От лявата страна е информацията — кое каква стойност има, от дясната — какво става. Тук идват мейлите, а тези копчета, виж, те ни свързват с клиентите. Просто натискаш съответното копче, свързваш се и започваш да крещиш. Не получаваш отговор, преди да изкрещиш няколко пъти, все по-високо и по-високо, а след това те започват да ти крещят. Чакай, Патрик, някой се опитва да се свърже… — Той се наведе напред и заговори в микрофона на бюрото си. — Имам седмица, за да вдигна на 6.5… В момента съм заложил на 6.0, Мат, продължавай да популяризираш. — Той изчака за момент, заслушал се в шума, седна, след това натисна копчето и погледна отново Патрик. — Разбра ли?

Патрик му се усмихна немощно.

Деветдесет и пет процента от хората бяха мъже, само тук-там се мяркаше по някое красиво момиче.

— Наричат се екранни момичета — обясни Джонджо. — Обикалят клиентите, за да се уверят, че до тях стига цялата нужна информация и че тя се чете на екраните. Очевидно не изглеждат никак зле — добави той. — Всичките ни клиенти са адски недодялани типове, така че се чувстват по-добре, момичетата нямат нищо против, може би просто трябва да са малко по-дебелокожи.

Патрик се опита да не мисли какво биха казали Бианка и приятелките и феминистки за подобни думи.

През цялото време парите, които изпълняваха главната роля в този нелеп театър, бяха надвиснали над залата.

— Четири трилиона долара за един ден — заяви Али, — кеш сделките падаха за наносекунди. — Трилиони долари чакат някой да ги пипне, стига да знаеш как.

Радвам се, че не ми се налага да го правя, помисли си Патрик и го обзе страх от всичко тук. Завладя го и вълнение, и ужас.

— Така — обади се Джонджо, — да вървим да намерим Сол.

Госпожица Блакман, Главната шефка (както я наричаха вместо директорка), не обичаше да приема момичета по средата на годината, но Кари Мейпълтън беше дъщеря на баща актьор с рицарско звание и „Оскар“ и майка бивша манекенка, а пък сведението от предишното й училище — Международна парижка академия — би накарало всяка директорка да се оближе: пълна отличничка, постигнала значителни успехи в спорта, изявила се в часовете по гимнастика и флейта. Освен всичко това имаше и предложение от сър Андрю да даде своя принос към училищния кръжок по драма, така че Кари не беше ученичка за изпускане.

Разбраха се да постъпи след великденската ваканция в класа на Мили Бейли.

— Те са изключително надарена група — обясни госпожа Блакман. — Струва ми се, че Кари ще се вмести прекрасно.

Сър Андрю и лейди Мейпълтън благодариха тихо и си помислиха, не за пръв път, че не са постъпили никак зле, като са дарили на академията достатъчно средства да се изградят основите на нов театър и да се учреди стипендия за драматично изкуство, като по този начин заличиха страха, че дребните — съвсем незначителни — проблеми с поведението на Кари ще бъдат споменати в сведението…

— Госпожо Бейли…

— Моля те, Бърти, казвай ми Бианка.

— Извинявай! Бианка, може ли да поговорим набързо?

— Разбира се. — На нея й беше все по-приятно да разговаря с Бърти; той я успокояваше, беше разумен и много приятен. — Заповядай, седни. Джемайма, би ли ни донесла… какво да бъде, Бърти? Кафе или чай?

— Кафе, благодаря.

Джемайма излезе и Бианка се усмихна на Бърти.

— Какво да направя за теб?

— Става въпрос за нещо, което чух. Снощи чух нещо, което може да се окаже полезно. Маркетинговият директор на „Персефона“ си търси нова работа, защото е разочарована от сегашното им ръководство. Приятна жена, не знам дали се познавате.

— Бегло. Как се казваше? Лара някоя.

— Лара Клемънтс. Извинявай, че се намесвам, но останах с впечатление, че ще търсиш нов човек за маркетинга.

— Точно така — потвърди Бианка. — Нов човек за маркетинга е задължителен. Ленард Форд е… не е много в час, както казваше дядо. Така че с удоволствие бих се срещнала с Лара Клемънтс. Но нека всичко остане строго поверително.

— Разбира се. Какво мога да направя… — Джемайма влезе с кафето и Бърти млъкна веднага, погледна я с тревога. Бианка се усмихна.

— Джемайма е синоним на поверителност. За бога, Бърти, нямам представа как щях да се справя, ако не ми я беше препоръчал. Казвам го почти всеки ден, нали така, Джемайма?

Джемайма се усмихна скромно, наля кафе и излезе отново.

— Така, да се върнем на госпожица Клемънтс.

— Инстинктивно усетих, че ще бъде подходяща. Разведена е — добави той, — струва ми се, че наближава четирийсетте. На мен ми допадна… не че това е важно.

— Според мен е много важно — усмихна му се Бианка. — Много ти благодаря, Бърти. Ще се свържа с нея. Едва ли знаеш някакви подробности…

— Каза, че тези дни щяла да отиде до „Мередит Коул“, търсачите на таланти, така че, ако искаш да избегнеш бомбастичната им такса, трябва да действаш първа. Позволих си да поискам имейл адреса й. Дано не съм сгафил нещо.

— Бърти, това е чудесно. Много ти благодаря. Би ли й пуснал имейл, по-добре да излезе от теб, след като вече се познавате и сте разговаряли, и да я попиташ дали иска да дойде да поговорим?

— Разбира се. След като искаш да действаш по този начин.

— Точно така — отвърна Бианка. — Така е най-добре.

Лара Клемънтс дойде на разговор следващата вечер; беше дребна жена, руса, динамична, с лек, въпреки това доловим бирмингамски акцент. Препоръките й бяха великолепни: диплома по бизнес в Манчестър, продължила с магистратура, маркетинг мениджър на две от големите фирми за храни, след това се преместила в „Персефона“, навремето забележително успешна фирма за производство на парфюми, която в момента западаше главоломно, прогонена оттам от некадърния управленски екип, който я бе назначил за маркетинг директор, а след това пренебрегваше всичко, което тя казваше.

— Разбира се, че искам да работя за вас — призна открито тя. — Освен това имам някои идеи за „Фаръл“, за които в момента няма да говоря, защото би било твърде дръзко…

— Бъди колкото искаш дръзка — прикани я Бианка.

— Добре. Бих запазила минимален брой артикули. Искам да кажа, че неразборията е страхотна — купища стари стоки, половината са умряла работа, няма подходящо представяне, въпреки това предлагат и страхотни продукти. Говоря за „Крема“, който е истинско злато.

— Така е.

— Както и да е. Предполагам, че не разполагаш с неограничени средства, за да се изправиш срещу големите. Така че изхвърлянето на ненужното е единственият разумен ход. Честно ти казвам, че ръцете ме сърбят да се захвана с тази работа. Също така много се страхувам, че може да ми се случи същото както досега, никой да не чуе какво казвам. Говоря за семейство Фаръл — те все още са тук, все още контролират положението…

— Повярвай ми — побърза да я прекъсне Бианка, — тук няма да се случи същото. Аз се вслушвам. Другото е загуба на пари и много време. Благодаря ти, че дойде. Моля те, не подписвай с никого през следващите ден или два. Налага се да говоря с борда, освен това има много други неща, които трябва да бъдат уредени.

— Няма. Сигурно шефът на „Човешки ресурси“ не е имал възможност да дойде.

— Не — отвърна Бианка, — което е много жалко. Ще се свържа с теб след двайсет и четири часа.

След като Лара Клемънтс си тръгна, Бианка се загледа през прозореца, замислена за шефа на „Човешки ресурси“. Беше нелепо, разбира се — същевременно напълно разумно. Пасваше на философията и да търси потенциал, независимо от неочакваното място. Щеше да се справи с един проблем, ала това несъмнено щеше да създаде поне още един, при това сериозен. Господи, беше толкова сложно!

Беше направо ужасно, помисли си Луси. Просто отвратително. Това се оказаха най-дългите четири часа в живота й. Нямаше никаква друга работа, освен да се усмихва и да се постарае да изглежда заинтересована. И да подрежда някои от разместените червила. Ако това беше бъдещето на „Фаръл“, то съвсем не изглеждаше обнадеждаващо — а пък госпожица Досън и каза, че „Ролф“ било едно от местата с най-добри продажби.

Накрая се почувства много неловко, докато се сбогуваше с Марджъри, която я погледна с неприкрито неудобство.

— Съжалявам, че днес беше толкова спокоен ден, мила, обикновено имам повече работа. Най-добре да не споменаваш пред баба си, за да не я тревожиш…

Луси веднага разбра, усмихна й се и обеща в никакъв случай да не споменава, и наистина нямаше да спомене, но горката жена сигурно много се притесняваше.

Както и да е, ако й се налагаше да изтърпи съботите, за да плати за подкрепата и интереса на баба си, то тогава си струваше. Само че животът вкъщи се оказваше нетърпим; майка й се държеше противно с баща й, а пък той отчаяно се стараеше да направи каквото майка й иска; дори мина на тъпата й диета и на Луси започна да й се струва, че той отслабва; като млад беше красив мъж, също като баща си, макар и не чак толкова красив. Дядо Корнилиъс приличаше на филмова звезда и тя много се разстрои, когато той почина. Никога нямаше да забрави погребението; църквата беше препълнена не само с хора от семейството, приятели и хора от фирмата, които Луси познаваше, ами с безброй възрастни люде с достопочтен вид. Известен актьор прочете откъс от Библията, бабчето непрекъснато се стрелкаше ту насам, ту натам, изглеждаше страхотно, блестеше на фона на всички присъстващи.

Тогава Луси за пръв път осъзна, че е част от семейство, което заема по-високо място от повечето други семейства. Сега, когато си спомняше, и стана тъжно, че вече не е така, че всичко това ще потъне и изчезне в нищото.

Така става, когато нещата се объркат и остареят безславно, въпреки че навремето са били подредени и подплатени с пари. Запита се дали тя ще може по някакъв начин да обърне положението. Сигурно беше глупаво, но идеята й допадна.

Тринайсета глава

Това без съмнение беше презентацията на живота й, най-трудната й задача досега. Съвещанието щеше да се проточи цяла сутрин; имаше твърде много за представяне, преценката й за фирмата какво не е наред, какво трябва да се направи, ясен отчет за състоянието на „Фаръл“ и как да се действа, накъде ще поемат и как ще се развият.

Днес планът й трябваше да стигне до всеки един от тях със сложните им и разнопосочни изисквания и очаквания; трябваше да намери начин да ги убеди, че това е правилно и може да се осъществи и затова сметката трябваше да излезе. Не хранеше илюзии; дори най-изпипаната маркетингова стратегия в света нямаше да означава нищо за слушателите, освен ако финансовата й обосновка не е бетонна; хората от „Бингам Портър“ щяха да се интересуват единствено от това.

След като посочеше необходимите промени, щеше да представи своята програма, кой за какво отговаря, какво трябва да се свърши, кое да бъде изхвърлено на боклука, а след това и плановете за персонала за следващия етап: кои работни места ще останат, кои ще бъдат реорганизирани, кои ще бъдат съкратени; така щеше да се изясни кой на кого ще докладва. Ако не допуснеше объркване, нямаше да възникнат възражения.

Събуди се в пет, измъкна се от леглото, целуна Патрик за довиждане и излезе да потича, а след това се отправи към офиса, за да се изкъпе и преоблече — една от най-ценните придобивки, които лейди Фаръл й беше отпуснала, беше старомодната, но съвършено оборудвана и поддържана баня към кабинета й. Срещата бе определена за девет и това означаваше, че ще разполага с един час с Джемайма, за да прегледат техническата част на презентацията, така че да няма гафове, нито дори колебание.

Стоеше напълно спокойно в заседателната зала, докато Джемайма подреждаше копия с дневния ред. Когато Лиз от рецепцията уведоми за пристигането първо на Хю, а след това и на Майк, после и на Питър Уорън, председателя без изпълнителна власт, но чаровен и спокоен, а след него на Каро и Бърти, на Флорънс, която полагаше огромно старание да се държи спокойно, и най-сетне, почти с петнайсет минути закъснение — вече едва се сдържаше да не й позвъни, — пристигна и лейди Фаръл, властна, цялата облечена в черно, единственото светло петно огърлицата от три реда перли и едрата златна брошка със смарагд на ревера. Никой не бива да остава с погрешно впечатление какво изпитвам към днешното събрание, говореха дрехите: знам, че истинска трагедия ще сполети търговска къща „Фаръл“…

— Много се извинявам — усмихна се любезно тя, — трафикът беше ужасен. Сигурна съм, че не съм единствената закъсняла.

— Колкото и да е странно, само вие сте — отвърна на усмивката Бианка, — но ние знаехме, че ще дойдете. А и как да започнем без вас?

Бианка направи цялостен преглед на състоянието на „Фаръл“ в момента, някога марка от висшата гама, разработена богата цветова палитра, заемала важно място сред продуктите, създадени за грижа за кожата, насочила се към масовия пазар — в опит да се наложи като престижна марка на този пазар, — но както добре ви е известно, тя е изместена от конкуренцията и от несъобразяването с последните тенденции, което следва да прави всяка марка, посветила се на грижата за красотата. Грижата за кожата, изключвам „Крема“, търпи сериозни поражения, тъй като и формулите, и концепциите са остарели, няма присъствие във водещите магазини, но пък се продава добре на щандовете на самообслужване в скъпите аптеки, така че в едно изречение можем да обобщим всичко това като „уважавана, доста добра и досега марка, но марка от миналото…“

— Въпреки това имаме силни страни — продължи тя. — Историята ни е впечатляваща, а ние изобщо не сме се възползвали от нея шейсет години — и не се налага да ви казвам колко важно е това за годината на диамантения юбилей, година на невероятни истории и връзки, които изпълват с гордост. Притежаваме традиция в качеството, от което също не сме се възползвали. Разчитаме на изключителни продукти като нашата звезда — наречете я, ако искате, нашето слънце — която е, както вече казах, „Крема“.

Притежаваме архив, за който повечето съвременни конкуренти биха убили, снимки на светски дами от най-висока класа, които са посещавали магазина на Баркли Аркейд, писмени доказателства от манекенки и актриси, както и от вече споменатите дами, създателката, която за щастие все още работи за нас и с нас, жена със завидни връзки и забележителна репутация, носителка на ордена на Британската империя, създала Магазина, и вярвам, не, всъщност знам със сигурност, че можем да използваме всичко това и много повече, за да възстановим търговска къща „Фаръл“ на полагаемото и се място.

Тя се усмихна на всички насядали около масата. Семейството имаше доволен вид и им личеше, че са облекчени; засега поне бяха на нейна страна. Само че…

— Дойде време за лошите новини — продължи Бианка и се зае с цифрите, с непрекъснато спадащите продажби, с цените, които скачаха нагоре, със загубите, с липсата на компетентен персонал и неудачните решения. — Сега искам да запозная борда с организацията на новата фирма. — Това бе моментът, в който тя усещаше нещата с пълната им сила; пълната зависимост от нея и от таланта й да спасява. Усети прилив на страх от почти непосилната задача, която и предстоеше, последван от тръпка на адреналин. Това беше моментът. Затова беше тук.

— Госпожо Бейли…

— Слушам ви, лейди Фаръл?

— Това не е нова фирма. Ние, семейството, не искаме да ни се казва, че участваме в борда на нова фирма.

— Извинете, лейди Фаръл. Може би трябваше да кажа фирмата с нова структура.

— Може би трябваше да го направите.

— Още веднъж моля за извинение. Сега бих искала да представя организацията на новата структура на фирмата… и отчета за новите линии на бизнес, при който всяка визия започва с наемането на най-добрите хора, най-вече за постовете във висшия мениджмънт и представянето на отчетността.

— Представяне на отчетността ли? — попита Атина, която повече нямаше намерение да замълчи.

— Казано с прости думи, кой на кого ще докладва.

— Разбрах. Продължете.

— Благодаря ви, лейди Фаръл. Трябва ни нов директор на мениджмънта — имам кандидат, изключителен, когото се надявам да одобрите; директор на продажби, който ще бъде в пряко сътрудничество с маркетинг директора, като и двамата ще се отчитат пред мен — струва ми се изключително важно час по-скоро да сменим рекламната агенция…

— Госпожо Бейли?

— Слушам ви, лейди Фаръл.

— „Лангланд Денис енд Колбърн“ работят изключително ефективно и лоялно за търговска къща „Фаръл“ още от раждането й. Защо искате да ги смените с нова, непроверена агенция?

— Лейди Фаръл, марката има нужда от драстични промени и рекламната агенция трябва да го разбере. Не съм сигурна, че те са наясно със съвременните медии, но аз, разбира се, ще ги помоля да направят представяне заедно с други набелязани агенции. Може ли да продължа? — Неотложна нужда имаме от директор „Човешки ресурси“, тъй като Каролайн Джонсън напусна, аз обмислям вариантите и ще представя пред борда кандидатурите при следващия случай. Имаме нужда и от IT директор. Сериозно обмислям възможността да купуваме готови материали за продуктите и да закрием лабораторията след назначаването на мениджър по разработка на продуктите.

Чу се шумолене на хартия, преди лейди Фаръл да заговори за проблемите при контрол от разстояние и за поверителността; Бианка се справи бързо и умело с възраженията й и лейди Фаръл започна да рови в чантата си, извади бележник и златен автоматичен молив, започна да записва нещо, а когато приключи, го подаде през масата на Бърти: това бе майсторски ход за привличане на вниманието. Бианка я изчака, след това и се усмихна и прочисти гърло.

— Предлагам също така да дадем повече власт и значение на поста рекламен мениджър и Сузи Хардинг да го заеме.

— Извинявам се, но няма начин да се съглася. — Атина се изправи. — Работата на госпожица Хардинг беше изключително незадоволителна, тя не знае какво е класа, нито пък качество, поддържа професионална връзка с твърде неподходящи хора — разни блогъри — и не уважава традициите ни.

— Лейди Фаръл, когато премина на въпроса как виждам развитието на фирма „Фаръл“, моята визия, надявам се ще изясня съвсем точно, че Сузи е напълно au fait[1] с класата и престижа на търговска къща „Фаръл“, а амбициите й за фирмата са не по-малки от вашите. Така, сега имам други предложения за персонала и наблюдения, които искам да ви представя за одобрение, но те са описани в общи линии и имат нужда от подробно обсъждане. Включват и бъдещето на продавачите.

— Сигурна съм — обади се Атина, — че нямате търпение да представите този въпрос. След другите ви изключителни идеи.

Това бе толкова невъзпитано, че Бианка трепна. Питър Уорън се намеси благо.

— Лейди Фаръл, предлагам да дадем възможност на Бианка да се изкаже и да я изслушаме внимателно, без да я прекъсваме повече. Сигурно някои от идеите ще ви се сторят неприятни, дори трудни, но тя е взела присърце бъдещето на фирмата и съм сигурен, че и останалите от борда ще се съгласят с мен.

Той се усмихна на присъстващите, накрая и на Атина; красивото му лице очевидно я накара да се поуспокои. Ето това е човек, казваше ледената й усмивка, отправена към него, а кимването — към Бианка, който знае как да се държи. Бианка си пое дълбоко дъх и продължи.

Тук презентацията й трябваше да се лее като песен, да означава нещо за семейството, за да стигне до всеки поотделно. Това бе частта, в която щяха да възникнат най-много възражения и тя трябваше да ги обори, в противен случай щеше да ги изгуби завинаги и оттам нататък нямаше да има надежда да се възползва от сътрудничеството им.

— В търговска къща „Фаръл“ има много хубави неща — започна тя — и надеждите и плановете ми, визията ми за бъдещето се основават на този факт. Първо, искам да обсъдя онова, което съм сигурна, че не можем да направим. Не можем да се конкурираме с другите козметични марки, „Мак“, „Брандън“, „Боби Браун“. Нито разполагаме с бюджет, нито имаме такъв капацитет. Представянето на цветовата гама е много по-сложно. Трябва да има някакъв допълнителен ефект: червилата да придават пухкав вид на устните, сенките да са предназначени за нежна кожа — всичко това ви е известно. В грижите за кожата обаче все още имаме предимство и минало, на което да разчитаме благодарение на „Крема“ и съм сигурна, че трябва да стъпим на този факт. Имам идеи за нова концепция…

— Госпожо Бейли — стана отново Атина. — „Крема“ е най-изключителният ни продукт. Да се заемете с него е акт на пълно безразсъдство.

— Лейди Фаръл, нямам никакво намерение да се заемам с „Крема“, просто искам да разширя серията. Ние, разбира се, нямаме възможностите за проучване като например „Л’Ореал“ и „Лодър“…

— И затова възнамерявате да закриете нашата лаборатория ли? — попита с разтреперан глас Атина. — Държа да подчертая, че по-голямата част от казаното е пълна лудост.

— Лейди Фаръл, моля ви, изслушайте ме. Разбира се, че ще имаме лаборатория, по-творчески ориентирана от сегашната.

Двете не откъсваха погледи, Атина с блеснали очи, поруменяла, Бианка в пълно самообладание, готова да продължи. Най-сетне Атина седна.

— Благодаря — каза Бианка. — И така, какво ни остава?

Лейди Фаръл измърмори „И аз това питам“ достатъчно високо, за да я чуят, Каролайн Джонсън въздъхна и изви вежди към майка си, Бърти Фаръл едва прикриваше неудобството си от тях и се усмихна гузно на Бианка, при което майка му го стрелна с изпепеляващ поглед.

Хю Брадфорд и Майк Ръсел седяха безучастно. Обстановката не действаше предразполагащо.

Бианка отпи бавно глътка вода, пристъпи към другия край на масата и без помощта на екран или други електронни устройства заговори с повече страст, отколкото досега.

Тъй като имаше цялостен план, финансов план, накрая идваше ред и на истинския план. Ключът, идеята, която осмисляше всичко, му вдъхна живот, даде му самоличност. Тя винаги се страхуваше да не би да не се появи, макар да знаеше, че подобна опасност няма, защото просто трябваше да се появи. Отново намери своята алхимия, както бе казал веднъж един журналист. Колко странна дума за прагматичното умение, което притежаваше. Алхимията й имаше много работа: да вдъхнови въображението, да извоюва доверие и уважение, да обедини персонала, да привлече инвестиции — и най-вече да изкара пари.

— И така. — Пое си дълбоко дъх. — Това ме довежда до нещата, които съм сигурна, че трябва да направим, и буди в мен огромно вълнение.

Нарисува им картина: търговска марка, преобразувана отвътре, на малка гама ексклузивни продукти с по-младо лице, по-модерно, въпреки това със същата класа, същите качества и изящество, които години наред са били най-голямата й сила.

— Тази гама ще бъде поставена редом с оригиналната на щандовете; тя ще бъде представена в рекламите, тя ще бъде нашият посланик, ако така ви харесва повече, за всичко останало. Новите хора ще я видят, ще я пробват, говоря за хора, които досега не са влизали във „Фаръл“ или пък са престанали да пазаруват от нас. Опаковката ще бъде съобразена със съвременния стил, но ще изглежда по-изчистена, по-модерна, по-луксозна. Надявах се днес да разполагам с нещо, което да ви представя, но все още не съм доволна от предложенията. Когато съм, ще видите и вие. Има и още, още много. Имаме късмет, че във времена, когато модата се движи главоломно бързо, висшата гама обръща поглед назад и черпи успех от миналото. Носталгията никога досега не е била толкова ценна разменна монета, която дава сигурност и качество в несигурния свят. Покрай „Диор“ и „Шанел“, „Ралф Лорън“ хората се спират на класически английски имена, които имат място днес и все още разчитат на миналата си слава: модни къщи като „Бърбъри“, „Мълбъри“, „Прингъл“, магазини като „Селфриджес“, „Харви Никълс“, хотели като „Савой“, „Клариджис“ и „Риц“. Възнамерявам да направим същото с търговска къща „Фаръл“; марката ще бъде както за днешния ден, така и за утрешния, но силата й и наследството ще идват от миналото. Прекалено скъпите рекламни кампании са недостъпни за нас; но разполагаме с новите оръжия като социални медии, които могат да се задействат с неподозирани сили. При положение че имаме достатъчно, което е интересно и оригинално, аз съм сигурна, че вълните, които ще вдигнем при пускането на новата гама, ще се разпространят бързо, ефикасно, което е било немислимо досега.

— Сега искам да поговорим за Магазина… — Тя замълча и погледна Флорънс, която очевидно се беше подготвила за смъртоносен удар, и й се усмихна. — Магазинът е може би най-вълшебното от всичко. Струва ми се, че разполагаме с истинско съкровище на Баркли Аркейд, в центъра на скъпия, ексклузивен Лондон, на една крачка от Бонд Стрийт. Затова — тя погледна присъстващите с усмивка — реших с течение на времето да създадем още такива съкровища в големите търговски центрове по света, същите като на Баркли Аркейд. Ще трябва да започнем бавно — няма да са никак евтини, — първо в Париж, може би Милано. Те ще бъдат малки перлички, които ще покажат на света какво представляваме. Ексклузивни, красиви, луксозни — и уникални. Те ще бъдат нашият еквивалент на салоните с червена врата на „Елизабет Ардън“. Може да са малки, и би трябвало да са малки, интимни места, луксозни, усамотени, където могат не само да се купуват продукти, но и да се предлагат луксозни и ексклузивни процедури. Те ще дадат своя принос за търговската марка. Те ще създадат стил, ще дадат тон. Искам опаковките, рекламата, абсолютно всичко, да е в тон с тях и обратното.

Тя погледна отново Флорънс, която се беше изчервила, очите й блестяха и усмивката, която отправи на Бианка, беше заредена с вълнение и облекчение.

— И накрая — продължи Бианка, след като отвърна на усмивката — имаме две значими събития от национален характер, които също са на наша страна: олимпийските игри, разбира се, които ще накарат погледите на хората да се обърнат към нашата страна, и другото, още по-важно събитие — диамантения юбилей. Търговска къща „Фаръл“ е била създадена в годината на коронацията: какво невероятно съвпадение, че ще бъде представена отново в годината на диамантения юбилей на кралицата, в същия дух на гордост и радост, която страната ни изпитва към наследството си. Целият свят на козметиката ще ни завижда. — Тя мълча цяла дълга минута, след това продължи: — Засега нямам какво друго да кажа.

Възцари се пълна тишина. Тя обаче беше успяла и го знаеше. Беше ги увлякла след себе си, визията и ги беше принудила да я споделят. Дори Атина я наблюдаваше с интерес, напрегнато. Самодоволните изражения на Майк и Хю й бяха познати от преди, когато бе правила подобни презентации: ние я избрахме, казваха тези изражения, ние я открихме.

Тя много добре знаеше, че идеята с Магазина е великолепна. Беше толкова развълнувана, че едва не се задави с горещия шоколад преди лягане. Тъй като не можа да заспи, остана да лежи и да си представя веригата от магазини по цял свят, в големите градове, те оформяха имиджа на марката, представяха уникалното, неповторимо качество, променяха мнението на хората за търговска къща „Фаръл“.

[1] Наясно (фр.). — Б.пр. ↑

Четиринайсета глава

— Боже господи — възкликна Сузи Хардинг в понеделник сутринта, когато чу плановете на Бианка за бъдещето на „Фаръл“, — това е невероятно. Направо мога да полетя. Великолепна идея, Бианка, пресата ще пощурее! Цялата тази работа с английското и с наследството, с новото, което се ражда от старото, не става дума за предсказуемо представяне на познатата марка. Толкова се вълнувам! А магазините, и то догодина, ни повече, ни по-малко…

— Да, това беше страхотен късмет — усмихна се широко Бианка. — Не съм го уредила аз. Но много се радвам, защото мислиш, че ще се получи. Поне с пресата.

— И още как. Трябва да се задействаме: остават ни нищо и никакви петнайсет месеца до юбилея.

— Да, а пък аз трябва да открия велик химик, уникален дизайнер на опаковки и да подхвана убийствена маркетингова и рекламна кампания, трябва ми и директор по продажбите, който не само да умее да продава хладилници на ескимоси, но и фризери!

— Може би и една серия слънцезащитни продукти — подхвърли Сузи. — Нямам търпение да се заема.

— Браво — отвърна Бианка, — в такъв случай да ти съобщя и другата новина, която е лично за теб…

„Мили боже — гласеше есемесът на Сузи до Хенк, — тя ме направи… рекламен директор!“

В понеделник сутринта Лара Клемънтс получи имейл с предложението да заеме поста на маркетинг директор в търговска къща „Фаръл“; Ленард Форд трябваше да се яви в кабинета на Бианка; Флорънс Хамилтън бе запитана дали е удобно госпожа Бейли да се отбие до Аркадата в четири следобед; а пък лейди Фаръл напусна кабинета на госпожа Бейли, обзета от безсилна ярост, когато разбра, че и дума не може да става Марджъри Досън да остане на работа; „Лангланд Денис енд Колбърн“ бяха предупредени, че няма да са единствената фирма, която ще представи предложения за новата кампания, Майк Ръсел предложи две агенции за наемане на персонал, които да намерят финансов директор, тъй като „Фаръл“ имаха спешна нужда от специалист; сега внимателната и притеснена Джемайма въведе Бърти в кабинета на Бианка…

— И така, момичета, както ви казах в края на срока, имаме нов член на класа — Кари Мейпълтън. — По лицето на Джилиан Съдърланд, без следа от грим, се мярна бърза усмивка, когато тя побутна напред момичето и усети съпротивата й. — Знам, че много ще се постараете да приветствате Кари с добре дошла — не е никак лесно момиче да се прехвърли в ново училище по средата на годината. Кари, едва ли ще запомниш веднага имената на всички, затова ще започнем постепенно; оставям те на грижите на Емили Бейли и Грейс Доналдсън. Те ще ти покажат кое къде се намира и малко по малко ще те представят на всички от класа. А вие, Емили и Грейс, бихте ли завели Кари до залата?

Мили се усмихна на Кари и тръгна напред заедно с Грейс, за да отведат класа в залата. Кари също се усмихна. Беше много красива, дребна, но с приятни извивки, с много тъмнокестенява коса и големи кафяви очи; изглеждаше притеснена и когато я заведоха в залата, Мили усети, че тя трепери. Горкичката, помисли си тя и й се усмихна окуражително. Изглежда, беше много срамежлива. Мили реши в най-скоро време да я покани на чай.

— Добре — усмихна се Бианка на Бърти. — Направо на въпроса. Изглежда, всички сме единодушни, че не се чувстваш на място на поста финансов директор. Да не говорим, че работата ти не е много успешна.

— Да, май е така. Така е, съгласен съм.

— Вече се обърнах към две агенции да ми предложат човек.

Това било значи. Щеше да загуби работата, която бе вършил през изминалите двайсет години; работата, за която разбираше на всяко заседание на борда, че не е подходяща за него и не я изпълнява ефикасно.

— Само че не искам да те изгубя.

— Какво?

— Казах, че не искаме да те изгубим. Ти можеш да предложиш много на фирмата, затова се чудя, Бърти, дали би помислил за едно предложение, което някои биха приели като понижение.

Господи. Тя се канеше да му предложи нещо отвратително и символично. Дали щеше да се справи? Всички бяха толкова внимателни какво говорят пред него.

— Зависи за какво става въпрос — отвърна той. — Очевидно аз… ще се постарая да оценя положителните страни.

— Бърти, чудех се дали би помислил за възможността да станеш директор на „Човешки ресурси“? Това назначение трябва да бъде одобрено от борда, а аз ще мога да запазя сегашната ти заплата.

Бърти не откъсваше поглед от нея.

— Бианка, не знам нищичко за отдел „Човешки ресурси“. Кадри, както казваме тук. Много си мила, но…

— Бърти — прекъсна го Бианка, — не мога да си позволя да съм мила. Много добре ми е известно, че не знаеш нищичко за теорията на човешки ресурси, но ти притежаваш онова, което аз наричам усет към хората — кой би могъл да изпълнява тази или онази работа. Това съвсем не е всичко, но поне е начало.

— Да, но…

— Кой ми предложи Джемайма, единствения човек, който прави живота ми поносим, и кой още от самото начало усети, че тя е подходяща? Кой издири Лара Клемънтс, кой разбра, че тя е подходяща за поста и усети, че ще се справи? Ти, Бърти! Според мен имаш непогрешим инстинкт за хората. Забелязах, че всички се радват, когато те видят, обичат да споделят с теб, дори секретарките и хората от маркетинга се обръщат към теб, когато имат проблеми. Знам, че си струва да опитаме.

Бърти се запита защо лицето на Бианка изведнъж стана замъглено и усети с огромен ужас, че очите му са пълни със сълзи. Не помнеше някой досега да е оценявал качествата му. Той извади кърпичка и издуха носа си.

Бианка долови завладялото го неудобство и започна да разлиства документите, оставени на бюрото.

— Сега — продължи тя — имаме няколко доста заплетени положения с персонала, например с Марджъри Досън, на която майка ти прибързано е обещала работа в бъдеще. Нали жената има съпруг инвалид? Кажи ми какво, за бога, да правя? Наистина много ми е мъчно за нея, но не ни трябват продавачки, които само се правят на продавачки, да не говорим, че нищо няма да загубим, ако се лишим от повечето от тях.

— Съгласен съм с теб, но Марджъри е много над останалите, а ми хрумна една идея…

— Казвай.

— Честно да ти кажа, Франсин ла Кроа, козметичката ни в Аркадата, е с малко по-изтекъл срок на годност…

— Извинявай, Бърти, но човекът, който ще смени Франсин, ще бъде най-представителният ни посланик на марката. Млада жена, с класа, изтънчена — всичко, което Марджъри не е, въпреки че е много мила.

— Да, ясно. Ами… какво ще кажеш за Флорънс?

— Флорънс е дар божи. Тя е връзката ни както с миналото, така и с бъдещето и макар да не е млада, не я възприемам като стара, да не говорим, че е жена с класа и много изтънчена. Също като майка ти, разбира се, двете има още много да предложат, те са безценен източник на знания, на опит, на инстинкти и, разбира се, на блясък. Просто се надявам… — Тя замълча.

Бърти срещна погледа й.

— Никой не знае как мама ще реагира на каквото и да било — обясни той. — На каквото и да било. Може ли да говоря открито?

— Бърти, нямаме време за заобикалки. Казвай.

— Питам се дали е разумно да останем с толкова малко продавачки — те са ценен източник на информация за клиентите, да не говорим за останалото.

— Знам, но просто не можем да си ги позволим. Налага се да намерим изобретателно решение. Може би ти ще помогнеш. Междувременно, Бърти, би ли ми помогнал? Приеми работата, моля те.

— Госпожо Бейли — усмихна се Бърти, изправи се и подаде ръка. — Приемам с огромно удоволствие. Ще направя всичко по силите си, за да оправдая поне донякъде вярата ви в мен.

— Добре — отвърна тя. — Много се радвам.

Едва когато се върна в кабинета си, Бърти осъзна, че ще заеме поста на Каро и се замисли как ще му се отрази.

— Здравей, Флорънс, може ли да вляза?

— Разбира се, заповядай — каза Флорънс и се усмихна на Бианка иззад щанда. — Искаш ли чаша чай? Нямаме много работа, а и Франсин е тук, клиентите са малко, така че, ако трябва, може и тя да слезе. Нямаш представа колко ме развълнуваха плановете ти за Магазина. — Тя замълча. Атина не беше единствената, която се питаше дали няма да бъде сменена; беше не само възможно, но и много вероятно; наследството се отнасяше не само за миналото, но и за бъдещето. А дори най-големите оптимисти не биха приели човек на нейната възраст като бъдеще.

Наложи си да запази спокойствие; ако изгубеше работата си, щеше да е ужасно, не само краят на една епоха, ами на цял живот. Тя обаче бе прекарала този живот в зависимост от собствените си строги стандарти и правила, едно от които бе да не вдига много шум.

— Заповядай, седни — покани тя Бианка в приемната.

Флорънс направи чай, наля в изящните чашки от костен порцелан, които Корнилиъс беше настоял да купят, когато зареждаха кухнята, и седна с изпънат гръб на стола си.

— Предполагам — тя погледна Бианка право в очите, — че не си тук, за да бъбрим за времето…

— Днес се срещнах отново със Сол Финлейсън — започна Патрик.

Бианка затвори айпада си. За този разговор й бе необходимо цялото внимание.

— И?

— Той беше… прояви огромно търпение към всичките ми въпроси и резерви. Струва ми се… че искам да приема работата.

Сърцето й се сви; до този момент не си беше давала сметка колко много се е притеснявала за цялата тази работа с Финлейсън. Не само как ще се отрази на живота й, ами как ще се отрази на Патрик.

— Той е категоричен, че няма да има работа в неприемливи часове, през уикендите и така нататък. Мога да следвам собственото си темпо, ще работя сам, ще докладвам единствено на него, когато съм готов.

— Добре. — В същия момент си помисли: а прасетата имат ли крила? Водата тече ли нагоре по хълма?

— Много приятен човек, Бианка, въпреки че е постигнал завиден успех. Ти успя да поговориш с него само няколко минути, но знам, че много ще го харесаш.

— Скъпи, не че не го харесвам. Просто искам да си напълно сигурен, че знаеш с какво се захващаш.

— Струва ми се, че знам. Да не говорим, че втори път няма да имам подобна възможност. Затова, ако имам благословията ти, ще приема.

Тя все още се чувстваше неловко, но разбра, че е напълно безсмислено, както и неразумно да го обезкуражава. На него толкова много му се искаше да започне тази работа, че щеше да се разсърди, ако тя откажеше. Независимо от всичко рискът беше огромен. Заради него, заради самоуважението му, заради бъдещето му. Дори не искаше да си помисли за останалото. Щяха да се справят заедно.

Тя се усмихна на Патрик и му каза, че трябва да приеме, че много се радва за него, макар да бе изпълнена с лоши предчувствия, нещо, което рядко и се случваше.

— Прие ли работата?

— Да.

— Не съм чувала нищо по-нелепо. Защо реши, че ще се справиш?

— Не знам. Но решението не беше мое, а нейно.

— Каза ли на Каро?

— Не. Първо казвам на теб. Освен това тя напусна. Бианка не я е уволнила заради мен.

Атина се замисли.

— Така е. Бърти, просто не знам какво става с фирмата. Имам чувството, че е попаднала в ръцете на една луда.

— Благодаря ти, мамо — отвърна Бърти, завладян от един от редките си пристъпи на бунтарство, — много ти благодаря за вота на доверие.

Бърти постъпи като страхливец и позвъни на Каро. Както предполагаше, последва мълчание, след това тя заговори превзето:

— Честито, Бърти. Това, както можеш да си представиш, е най-противната работа. Затова и напуснах. Пожелавам ти успех, но едва ли ще ти хареса, да не говорим, че е напълно невъзможно да се работи с Бианка Бейли. Тя иска да си постигне своето.

— Аз нямам такива впечатления — отвърна Бърти.

— Защото не ти е била шеф. Кой ще заеме досегашния ти пост? Някой по-запознат, запознат със съвременните методи и какво ли още не.

— Сигурно — потвърди Бърти.

Каза си, че има нужда от малко свеж въздух, излезе от офиса и тръгна надолу по стълбите. Някой тичаше нагоре.

Беше Лара Клемънтс.

— Здрасти, Бърти. Канех се да ти звънна и да ти благодаря. Сигурна съм, че на теб дължа работата. Много се радвам, нямаш представа.

— А, не е кой знае какво, нищо работа — отвърна Бърти. Усети, че се изчервява. — Много се радвам, че ще работим заедно.

— И аз. Трябва някоя вечер да те почерпя. Ще ти пусна няколко дати по мейла.

Тя се усмихна на Бърти и хукна нагоре, а той се замисли над две неща. Първото бе, че тя наистина е много привлекателна жена с дребната спретната фигурка и невероятна коса — светлоруса, почти бяла, както някой я беше определил; другото бе, че няма представа как е възможно някой да тича на тези безобразно високи токчета. Остана загледан след нея, усмихна се, след това продължи надолу и си помисли, че животът му става по-хубав с всеки изминал ден.

Петнайсета глава

Мили не можеше да откъсне очи, нямаше сили да премести поглед. Поканата беше пристигнала по пощата, невероятно представителна покана, твърда бяла картичка с малка златна коронка, думите изписани в черно и бяло, ръкописни. „Заповядайте на сватбата на принц Уилям от Уелс и госпожица Катрин Мидълтън на 29 април 2011 г.“, а след това плъзна поглед надолу и видя по-дребния шрифт. По лична покана на госпожица Кари Мейпълтън, Болтънс, Лондон SW3 в 10,30 часа. Тържественият обяд ще бъде сервиран след церемонията, последван от прожекция на ключови моменти от събитието, а след това дискотека. Облекло: официално. RSVP[1].

Тя пристигна в училище грейнала от вълнение и откри половината клас в същото състояние, обсъждаха какво да облекат и дали майките им ще се съгласят да им купят нещо ново, и какви гаднярки са, ако откажат; другата половина мълчаха и се преструваха, че се занимават с нещо по-интересно.

Макар да се чувстваше горда, че е в облагодетелстваната половина, малка частица от Мили си казваше, че ако тя беше новото момиче в положението на Кари, щеше да покани целия клас или само две-три истински приятелки. Струваше й се, че сега Кари е действала на случаен принцип.

Сузи имаше намерение да изглежда великолепно, безкрайно издокарана този ден. Бианка й беше казала — и тя бе страхотно поласкана, — че иска да участва в подбора на нова агенция.

— За мен е ненормално пиарът и рекламните кампании да не са в тандем. Лара Клемънтс също ще дойде.

Това амбицира Сузи още повече да се представи блестящо. Въпреки че Лара не беше лъскава мадама, не си падаше по дизайнерски дрешки, беше шикозна и излъчваше самоувереност, така че бе много важно да впечатли и нея.

Това бе първата среща с агенциите от списъка на Бианка, среща, пълна с неизвестни. „Флин Марчънт“ бяха млада група, за тях работеха едва двайсет човека, но бяха организирали незабравима, единствена кампания за продукти за коса, която Бианка бе харесала много, а те останаха поласкани, когато получиха имейла й и потвърдиха, че с удоволствие ще дойдат да се срещнат, признавайки с очарователна прямота, че портфолиото им е доста ограничено, но въпреки това бяха убедени, че ще хареса онова, което ще й покажат. Офисът им бил „на края на света, в Мерилебън, по-точно Падингтън“, което допадна на Бианка.

— Никак не одобрявам пилеенето на пари за високи наеми, след като тези пари могат да отидат за нещо по-добро, например за персонала — обясни тя, когато Тод Марчънт се извини за не особено изискания адрес. — На нас също ни предстои да се преместим, стига да намерим нещо изгодно.

Тод Марчънт веднага се почувства по-оптимистично настроен за изхода на срещата, която нарече среща за химията: „Най-важното е всички да почувстваме, че можем да работим заедно, че химията помежду ни се получава, в противен случай не правим нищо.“

На Бианка много и допадна идеята за такава среща.

В деня на срещата Сузи стана много рано сутринта, първо, за да има предостатъчно време за косата и грима, но също и за да послуша радио — Бианка много се интересуваше от текущите събития, най-вече от политика, казваше, че е не по-малко важно от модата, когато се предлага продукт.

Опита се да се измъкне от леглото колкото е възможно по-тихо, но Хенк протегна ръка и се опита да я привлече обратно.

— Сладурче! Какви ги вършиш? Майната му, шест часът е!

— Не, шест и половина — поправи го Сузи — и имам ранна среща.

— Майната му. Мразя да съм сам в леглото. Виж какво, ако се понапъна, ще се надървя…

— Хенк, много се радвам да го чуя — сряза го Сузи, — но трябва да почакаш.

— Същото каза и снощи — оплака се жално той.

— Много се извинявам и за това. Само че в живота има и други неща, а днес е работен ден. Чака ме работа, трябва да изкарам пари, нали се сещаш?

— Знаех си аз, че ще стане така. Не спираш да ми напомняш, че ти си тази, която печели, а аз просто си вися и не върша нищо.

— Дали пък няма да е зле да ти напомням по-честичко? През последния месец отказа три предложения за работа, защото били пълен боклук. Изненадана съм, че агентът ти продължава да се занимава с теб. Аз не бих. Да не би да си въобразяваш, че на мен ми харесва всичко, което правя? Или си легни, или ставай, но ме остави на мира. Разбрахме ли се?

Той обаче седна в леглото и я изгледа злобно.

— Минавала ли ти е някога мисълта през тъпия ти мозък, че през повечето дни се трепя като роб, опитвам се да открия съвършената снимка, да уловя красив момент, да усъвършенствам уменията си и да обогатявам портфолиото си? И каква подкрепа получавам за тази работа? Абсолютно никаква, майната му, само ми опяваш, че съм могъл да ида на пазар или да оправя леглото…

— Хенк, казах, че нямам време за подобни разправии.

Но добре познатата паника започна да нахлува в нея. Винаги ставаше така; ядосваше се на Хенк, негодуваше срещу поведението му, а после, когато усетеше, че има опасност да го изгуби, я обхващаше ужас, който не можеше да си обясни откъде идва. Не беше влюбена в него, дори не беше сигурна, че го харесва. Може би защото бе живяла без партньор твърде дълго и знаеше какво означава безрадостната самота. Нелепо беше, че той си позволява да я тормози по този начин. А това си беше тормоз, нямаше никакво съмнение.

— Извинявай, Хенк — каза тя и се дръпна от протегнатата към нея ръка, която си проправяше път под халата, за да погали гърдите и. — Нямам абсолютно никакво време за това. До довечера.

— Фригидна нещастница — каза той и я зяпна с такава омраза, че тя остана поразена. — Не мога да продължавам по този начин. Това не е никаква връзка, Сузи, абсолютно никаква.

— Моля те, Хенк! Моля те, прояви разбиране…

— Не — отсече той. — Не разбирам. Извинявай. Крайно време е да подредиш приоритетите си…

— Хенк, ако само…

Опита отново, неубедително, да се отдръпне, но той усети колебанието й, забеляза съмнението в очите и.

— Така вече е по-добре — каза той и неочаквано се усмихна, натисна я, за да се отпусне на колене край леглото, и я насили да го поеме в уста. — Така може. Хайде, сладурче, давай, давай, давай…

Джемайма беше сама в офиса, когато Сузи влетя с разрошена коса, гримът и размазан, защото се бе опитала да се разкраси в автобуса.

— Извинявам се, много се извинявам, Джемайма, аз…

— Няма страшно, току-що влязоха. Ще кажа на Бианка, че си тук. — Тя стана, надникна в кабинета на Бианка, след това се обърна: — Да, каза, че можеш да влезеш.

Бианка и кимна хладно.

— Здравей, Сузи. Извинявай, че не те изчакахме. Това е Сузи Хардинг, рекламният ни директор — представи я тя на двамата мъже, седнали край масичката за кафе. — Сузи, това са Тод Марчънт и Джак Флин. Тъкмо обясняваха как работят. Ще трябва да наваксаш оттук.

— Да, разбира се, извинявай, Бианка, аз много се извинявам…

Бианка се обърна, очевидно нямаше никакво желание да я окуражи.

— Продължавай, Тод.

Тод Марчънт беше много готин, с черно кожено яке и черен панталон, Джак Флин почти старомоден в дънки „Ливайс 501“ и семпла бяла риза; и двамата се усмихнаха на Сузи, почти притеснени от ситуацията, а след това Тод заговори отново.

— Както казвах, Сузи, двамата с Джак работим заедно вече десет години, запознахме се в голяма агенция и се отделихме — като дует — преди пет години.

Той беше чаровник, забавен, приятен, измамно спокоен.

— Установихме, че клиентите обичат да участват в представянето и разработката на идеите, обсъждаме всичко заедно. Така взаимоотношенията ни стават по-продуктивни, но за целта трябва да има химия, затова и провеждаме тази среща. Наричаме я среща за определяне на химията.

— Страхотно — обади се Лара, нетърпелива да даде своя принос. Записа си нещо в бележника, който носеше. Сузи нямаше бележник; извади телефона си и използва него.

— Добре. Значи това няма да е еднократен разговор. Нали така, Джак?

— Точно така. Целта ни е да постигнем алхимия с клиентите, за да бъдат двете страни наясно с ограниченията си.

Бианка се усмихна.

— Харесвам алхимията — кимна тя. — Ние имаме нужда точно от алхимия. Да кажем — макар че това е съвсем предварителна среща, — да кажем, че решим да работим с вас, какъв ще бъде процесът на работа?

— Така — продължи Тод, — първото, което искаме, е да научим всичко за „Фаръл“. Ще обиколим аутлетите, ще се запознаем с продуктите…

— Те обаче — уточни Бианка — ще са доста различни от онези, които ще рекламираме.

— Това ми е ясно, но нали отнякъде трябва да започнем. Ще има много срещи, ще идваме в офиса ви, във фабриката, в лабораторията, за да се потопим в марката.

— Точно така — потвърди Джак, — искаме да разберем не само онова, което вършите, ами и онова, което имате намерение да правите с марката, а също и къде се намирате в момента.

— Именно — добави Тод. — След това се оттегляме и започваме работа — това е жаргон, с който искаме да кажем, че разбираме какво ще накара хората да купят ваш продукт. Това е основа за творческа работа. Ще работим, разбира се, с вас. След това възлагаме творческата работа на екип, а после… после се връщаме при вас с онова, което смятаме, че ще даде резултат. Ще проведем нови разговори.

— Това са много разговори — усмихна им се Бианка.

За бога, Сузи, измисли какво да кажеш…

— Ами… медиите? — успя да изрече тя. Не беше най-умното, но по-добре от нищо.

— Очевидно — обясни Джак — ще разгледаме всичко.

Очевидно. Това се стовари като балон, пълен с олово.

— Ние обаче нямаме бюджет за телевизията — уточни Бианка.

— Разбирам. Винаги има начини да се изцедят пари от една кампания. Със сигурност ще има предостатъчно онлайн материали, защото дигиталното е сърцето на всичко, което се върши в днешно време. Може би рекламата ще стане част от пиар история, а не обратното.

— Това е наистина супер — обади се Сузи и за пореден път се почувства като глупачка. По дяволите. Не се представи никак добре. Дяволите да го вземат Хенк.

Последва мълчание.

— И така — заяви Бианка, — ще се свържем с вас. Освен ако Лара не иска да попита нещо.

— Засега не — отвърна Лара. — Благодаря ви. Беше ми приятно да се запознаем.

— И на мен — каза Тод и стана, след това протегна ръка на всяка една от жените. Джак го последва.

— Сузи, би ли ги изпратила? — помоли Бианка. — Лара, ще ми отделиш ли пет минути? Просто исках да ти обърна внимание на нещо…

Никога преди Сузи не се бе чувствала толкова отритната.

Атина се приготвяше с нескрито неудоволствие за обяда с Бианка Бейли. Джемайма Пендълтън и беше казала вчера, че имат резервация в „Кларидж“ — „в ресторанта на Гордън Рамзи“.

— За съжаление не харесвам Гордън Рамзи — отказа Атина. — Не понасям езика му, още по-малко храната му.

— Ще предам на Бианка — отвърна Джемайма, гласът й бе любезен, както винаги.

Половин час по-късно тя позвъни отново.

— Бианка пита дали грилът в „Дорчестър“ ви допада повече?

— Много повече — благоволи да се съгласи Атина. — Благодаря.

Бианка я чакаше на масата.

— Цялата сутрин бях навън, иначе можехме да дойдем заедно с такси. Права сте, тук наистина е чудесно.

— Така е — потвърди Атина. — Разбира се, не е както едно време, беше много по-елегантно, повече се обръщаше внимание на обстановката, не толкова на храната.

— Аз си мислех, че храната винаги е била най-важното.

— Да, но човек приемаше това за даденост, нямаше нужда главните готвачи да лепят нелепите си имена по всички менюта.

Бианка се разсмя.

— Дано одобрите храната. Съпругът ви беше ли bon viveur[2]?

— Разбира се — отвърна Атина, — всички добре възпитани хора се наслаждаваха на храната и виното и ги познаваха добре. Само че тогава това не се превръщаше в мания, както сега. Но човек трябва да се съобразява с времето, в което живее. Другата възможност е да те отпишат напълно.

— Дано не се чувствате по този начин — въздъхна Бианка.

— Не, разбира се — отрече Атина.

— Чудесно. Готова ли сте да поръчате? Искате ли вино? Може би нещо друго за начало? Аз не мога да пия на обяд, но вие трябва да си поръчате, ако искате.

— Малко вино — реши Атина, — може би и едно сухо шери.

— Разбира се.

Атина седеше безмълвно, докато Бианка поръчваше храната, виното и вода, което я развесели неимоверно много. От всички съвременни тенденции навикът да се пилеят пари за бутилирана вода беше най-неразбираем. Каро и беше казала, че в Ню Йорк няколко от най-известните ресторанти имат сомелиери за водата, за да посъветват клиентите коя вода най-много ще отива на поръчаното ястие.

— Така — заговори Бианка и вдигна чашата си със „Сан Пелегрино“ към Атина, — имам причина да ви помоля да разговаряме на обяд на място, където сме сами. И така, първият ми въпрос е какво мислите за назначението на Бърти?

— Огромна грешка. Струва ми се странно да го сложите на пост, за който той не знае почти нищо.

— Според мен Бърти притежава невероятен усет към хората и умее да забелязва потенциала им. Има и непогрешим инстинкт кой ще работи най-добре с кого и как.

— Имате право на мнение — изви вежди Атина.

— Така е. Надявам се, че одобрявате плановете за представяне.

— Някои от тях — каза Атина.

— Чудесно. За кое имате резерви?

— Не одобрявам предложението ви да се изтеглим от големите вериги магазини. По една случайност казах на Бърти, че трябва да намерим някакво място за Мърджъри Досън. Това вече влиза в задълженията му.

— Точно така — потвърди Бианка, — въпреки че той ще се занимава с много по-големи проблеми. Както и да е, съзнавам колко е важно да намерим място за Марджъри Досън, запозната съм с личните и проблеми и ви уверявам, че ще направя всичко по силите си. Само че…

— Госпожо Бейли, Марджъри иска да е сигурна, а пък аз искам да й дам гаранция.

— Лейди Фаръл, вече ви казах, че ще направя всичко по силите си. Ако се налага, ще го подложим на гласуване на следващата среща на борда. Заедно с новите назначения. Какво ще кажете?

— Приемливо разрешение — отвърна благосклонно Атина. Все пак семейството държеше мажоритарните дялове, следователно можеха да определят изхода на вота, така че бъдещето на Марджъри бе сигурно. Щеше да й го каже днес следобед. Обядът продължи бавно.

— И така — заговори Бианка, когато бяха на десерта, — времето е от съществено значение и ще ни бъде трудно, но заради значението на наследството на бранда и историята, която е прекрасна — появата ви в лятото на коронацията, а този път новото представяне в годината на диамантения юбилей, — съм твърдо решена да успеем. Налага се да успеем. Имам огромно желание да работим заедно — в близко сътрудничество — в някои сфери.

— Изненадана съм — каза Атина, — тъй като вие променихте всичко, което сме правили.

— Лейди Фаръл, не променяме всичко. Просто осъвременяваме, пускаме нова серия, но подчертаваме старата слава на „Фаръл“. Търговска къща „Фаръл“ все още носи магия у себе си; просто трябва да я модернизираме, без да съсипем хубавото в бранда.

— Да, разбирам. Радвам се да го чуя. — Атина усети как гласът й потреперва и прочисти гърлото си.

— Това да, ли означава? Ще работите ли с мен… с нас?

— Да, разбира се. Не мога да гарантирам, че винаги ще съм съгласна с онова, което правите…

— Сигурно — отвърна Бианка. — Както и да е, несъгласието е здравословно — усмихна се тя на Атина.

— Предполагам, че искате да кажете, че ще участвам в развитието на продукта. Това е силата ми открай време. И промоциите на цветовете, разбира се.

— Ами — Бианка си пое дискретно дъх, — вижте, лейди Фаръл, може би няма да участвате пряко в развитието на продуктите.

Зелените очи на Атина станаха блестящи и студени като диаманти.

— Бихте ли ми казали защо не?

— Защото… — Бианка си пое дълбоко дъх, — защото разработката и развитието на продукта е нещо, с което предпочитам да се занимавам сама, заедно с маркетинговия отдел. По този начин концепциите за продуктите, кампаниите, промоциите ще бъдат рационализирани. Ние, разбира се, ще работим с лабораторията.

— Вие нямате опит в козметиката! Абсолютно никакъв опит.

— Мога да споря по този въпрос.

Възцари се мълчание. Най-сетне Атина заговори.

— И над какво искате да работя?

— Над рекламата — каза Бианка. — Ние, разбира се, няма да можем да говорим пред пресата за новите си продукти още месеци наред, нито дори за плановете за нови магазини, но искаме да поддържаме името „Фаръл“ живо, така че ще следваме предложението на Сузи Хардинг, което според мен е чудесно, и ще направим малко лична реклама. Много ми се иска да публикуват истории в по-четените списания — „Вог“ например и която и да било лъскава вестникарска притурка — за историята на „Фаръл“, как вие и съпругът ви сте започнали всичко, първите препятствия, с които сте се преборили, последвалия успех, Баркли Аркейд и каква роля има в историята, може би известни клиенти.

— Но това е изключително вулгарно. В магазина на Баркли Аркейд са идвали кралски особи, както много добре знаете.

— Може да пуснем материал по този въпрос.

— В никакъв случай! Това е сериозно предателство.

— Тогава просто ще намекнем. Висшето общество, нали разбирате.

— Предпочитам да не го правя.

— В такъв случай какво ще кажете за реклама на семейството, за историята ви, може би дори за съпруга ви, неща, за които нямате нищо против да разкажете пред журналист.

— Не, не бих искала. — Атина й отправи кратка, хладна усмивка.

— Боже. Колко жалко. Може да обсъдим този въпрос по-нататък.

— Обсъждайте го, ако искате — отвърна Атина, — но не виждам смисъл, защото вероятността да променя мнението си е нищожна.

— Добре. Може би Флорънс ще помогне. Все пак тя е с вас от самото начало.

— Не, нашите продукти бяха невероятно успешни, преди тя да постъпи на работа. Освен това нейните възгледи за рекламата са абсолютно същите като моите.

— Така ли? Аз пък останах с малко по-различно впечатление. Нищо, ще видим. Сега има друг въпрос, за който искам да чуя мнението ви и бих искала да участвате. Възнамерявам да включа парфюм към новата гама продукти. Знам, че ще бъде скъпо, но ще придаде тежест и ако е парфюм от класа, ще оправдае цената. Какво мислите?

— Мили боже, изобщо не си и помисляйте — отсече Атина, — все едно да налеете пари право в канала. Не можете да пуснете парфюм по никакъв начин. Веднъж обмисляхме идеята и преценихме, че няма да стане. А по онова време бяхме на върха. Корнилиъс реши, че само ще пропилеем и времето, и ресурсите и се оказа прав.

— Разбирам. Сигурно сте започнали работа над формулата.

— Госпожо Бейли, успешното пускане на парфюм на пазара е деветдесет процента пари. Моля ви, повярвайте ми, знам го със сигурност.

Как ли пък не, мислеше си Атина, докато беснееше в колата на път към къщи, как ли пък няма да споделя с Бианка Бейли нещо, което ще й бъде от помощ. Още повече, след като тя я отряза от разработката на продуктите.

Щом се върна в кабинета си, Бианка позвъни на Лара.

— Лара, ти познаваш ли — да, разбира се, че познаваш — хора, които създават парфюми, за да създадат и за нас? Какво? Да кажем, че все още мисля по въпроса. Това, разбира се, е строго поверително. Ако обаче ми подготвиш списък…

[1] Repondez, s’il vous plait (фр.). — Отговорете, моля. — Б.пр. ↑

[2] Bon viveur (фр.). — Човек, отдал се на живот. — Б.пр. ↑

Шестнайсета глава

Бъди какъвто господ ти е отредил да бъдеш и ще подпалиш целия свят.

Сериозно, помисли си Бианка. Нима беше чак толкова просто? Не точно. Господ може и да е имал предвид да си много скромен и готов на саможертва. Нима това ще подпали света? Ами ако си напорист и амбициозен, качества, с които спокойно можеш да подпалиш света, на господ едва ли много ще му хареса.

— Колко хитро! — отбеляза Джералд Уд.

— Кое, татко? — Тя отново насочи вниманието си към телевизора и кралската сватба. Баща й я беше поканил да я гледат заедно, тя дойде с резерви, но ето че сега се наслаждаваше на гостуването.

— Говоря за лондонския епископ. Този цитат е на света Катерина от Сиена, а днес е нейният празник. Трябва доста да е поработил, за да открие тези думи. Леле, тази изглежда чудесно. Коя е тя?

— Каръл Мидълтън, майка на булката.

Патрик влезе при тях.

— Искаш ли шампанско, Джералд?

— Много мило, благодаря.

Бианка насочи вниманието си към екрана и се запита дали Кейт наистина се е гримирала сама тази сутрин. Ако беше истина, то тогава имаше страхотно бъдеще като гримьорка…

Луси също разглеждаше внимателно грима на Кейт. Тя би направила очите й по-нежни, по-опушени и щеше да й сложи по-малко руж. Иначе гримът й беше перфектен.

Ленард Форд гледаше сватбата със съпругата си и деветгодишния си син, Никълъс, който пускаше есемеси на приятелите си, за да се оплаче колко е скучно.

По-късно трябваше да отидат у съседи на сватбено парти, а на следващия ден някой друг организираше барбекю. Не гореше от желание да ходи нито на едното, нито на другото място. Изведнъж всички социални събития започнаха да го натоварват и той нямаше представа как да постъпи.

Трябваше веднага да каже на Ани, че е уволнен, да я предупреди, че всичко трябва да се промени, но така и не намери сили. Преживя огромен шок, когато Бианка Бейли и Бърти Фаръл му съобщиха. Не бе и предполагал, че ще го изхвърлят, въпреки че му платиха заплатата за две години напред, необлагаема сума, а служебният автомобил оставаше за него.

— Ще ни липсваш — каза Бианка Бейли, — но се надявам да си намериш сравнително бързо друга работа, освен това те уверявам, че ще ти дадем добра препоръка.

Ленард си помисли, че ако препоръката му наистина е чак толкова добра, нямаше да го уволнят.

Разбраха се да напусне веднага.

— Другия уикенд, покрай кралската сватба и допълнителния почивен ден, ще имаш предостатъчно време да се адаптираш, да поговориш със семейството си и така нататък.

Той излезе от кабинета, напусна сградата и отиде да седне в един пъб, където не спря да се пита какво, за бога, ще прави оттук нататък. Та това беше кошмар, един противен, отвратителен кошмар. Освен това знаеше, че не би трябвало да седи тук и да се преструва, че пази тъпия си багаж.

Обърна се към Никълъс.

— Слушай, приятелче, какво ще кажеш да излезем с велосипедите? Сигурен съм, че мама няма да има нищо против, нали, мила?

— Не — усмихна му се Ани. — Тази музика не е за момчета. Да не говорим, че изглеждаш много изморен, скъпи. Работиш много, те разчитат на теб за всичко, така си е. Вървете, ще ви чакам. Музиката е прекрасна…

Тя се обърна към телевизора и Ленард се запита дали да не и каже преди утрешното барбекю…

Флорънс се беше съгласила да гледа сватбата заедно с Атина и сега вече съжаляваше. Първо, телевизорът на Атина беше с малък екран — според нея големите били вулгарни — и, второ, дразнеше се от непрекъснатите й нападки към Бианка Бейли.

Флорънс харесваше Бианка; за нея тя беше пряма и възпитана и остана дълбоко трогната, когато Бианка намери време да дойде и да поговори с нея за плановете си за Магазина; смя се, когато Флорънс я попита с треперещ глас дали наистина иска да остане.

— Разбира се, че искам, Флорънс! Жизненоважно е да си част от екипа. Не искам млад мениджър, който не разбира наследството и историята на мястото; искам ти да останеш тук — стига да нямаш нищо против, разбира се. Може да променя малко процедурите, всъщност искам да пипна там, сигурна съм, че маските на Франсин са чудесни, но са твърде старомодни. А и тя дори не намекна, че вече се уморява лесно. Много ми харесаха идеите ти за нови процедури и онези, които си подбрала като подходящи за нас. Мислиш ли, че ще можем да излезем от маските и да предлагаме и масажи и някои други глезотии?

Флорънс обясни, че вече е мислила над всичко това, но лейди Фаръл била категорично против идеята. Бианка се окопити на мига.

— Значи трябва да я убедим.

След това помоли Флорънс да направи списък с процедурите, които според нея са подходящи.

Флорънс обеща да й изпрати имейл с идеи и Бианка не скри изненадата си, че по-възрастната жена говори за имейли.

След това Флорънс й изпрати кратък списък, в който бе включила масаж с горещи камъни, ароматерапия в зависимост от личността („Би било чудесно, ако успеем да създадем наши си формули за някои етерични масла и да ги наречем «Загадъчно от Фаръл» или нещо подобно“), както и масаж на главата и врата.

Бианка отговори веднага и каза, че всичките идеи й харесват, най-вече за загадъчните етерични масла, и обеща да й предложи още идеи.

Флорънс не беше чак толкова против рекламата на отделни личности.

— Все пак много от по-възрастните ни клиенти са починали отдавна, така че няма да издадем никакви тайни, освен това имаме големи имена — херцогинята на Уилтшир, лейди Абърконуей, графиня Джедбърг — и те всички са се подписали в книгата ни за посетители.

Бианка много се развълнува, когато научи за книгата за посетители, и попита дали може да я види, след това двете с Флорънс прекараха прекрасен час, докато разглеждаха легендарни имена, някои от аристокрацията, други от шоубизнеса.

— Никой не може да ми каже, че тези хора ще бъдат против — заяви Флорънс, — ако са все още живи. Актрисите от мюзиклите, Дълси Флеминг, виж, Орора Шанел, тя беше една от любимките на Айвър Новело…

Като цяло Флорънс усещаше, че животът й е станал значително по-приятен с пристигането на Бианка Бейли.

Затова, докато седеше и слушаше как Атина не спира да я критикува, й ставаше неприятно; предпочиташе да чуе как двойката изрича клетвите си, а не дългата остра реч, насочена срещу предложенията на Бианка Бейли за реклама.

Когато Флорънс каза, че е добра идея да разкажат за клиенти и купувачи през годините, особено онези, които отдавна бяха напуснали материалния свят, Атина я стрелна с изпепеляващ поглед и я сряза, че не била помислила за потомците на въпросните клиенти и как ще се почувстват те.

— Може дори да ни съдят.

Флорънс каза, че според нея е много малко вероятно някой да ги съди, след като е прочел материал за красивата си баба, а това може само да се отрази добре на „Фаръл“.

— Разбира се, че ще ни съдят, Флорънс — отсече Атина. — Ти никога не обмисляш нещата от всички страни.

Флорънс реши, че й е дошло до гуша.

Изправи се; Атина продължаваше да говори на висок глас за епископа.

— Извинявай, Атина мила, но нали се събрахме, за да гледаме сватбата? Ако не ти се гледа, ще си поръчам такси. Това означава, че ще изпусна останалата част от церемонията на живо и ще бъде жалко, но съм включила телевизора на запис, така че ще се насладя на предаването още повече.

При тези думи Атина я погледна стреснато и се извини с глас, който ясно показа, че изобщо не я интересува, но поне спря да говори и стана, за да донесе бутилка шампанско, отвори го и наля и на двете по чаша в напрегната, но желана тишина, а после двете се сдобриха, докато похапваха вкусен обяд.

Сузи гледаше сватбата сама. Хенк отиде да работи. Каза й, че тя не смятала това за работа, че според нея нямало да изкара никакви пари, но искал да улови настроението на деня и затова трябвало да бъде сам.

В деня на срещата тя се прибра у дома, решена да му каже, че всичко между тях е приключило и че иска той да се изнесе, но когато отвори вратата, усети аромата на нещо прекрасно, домашно сготвена храна, той я посрещна с две чаши шампанско и виновна усмивка.

— Казах си, че си права и че трябва да положа повечко усилия за прехраната си — заяви той и я целуна по бузата.

Няколко дена се държа безупречно, но постепенно се върна към старото си поведение, стана отново мързелив и докачлив… Днес излезе твърде рано, без дори да я целуне за довиждане. Добре. Беше чудесно, че не остана в апартамента — поне за известно време.

Той се появи в живота й на трийсетия рожден ден на една от най-старите и приятелки — господи, колко неприятно и беше, че всички са вече толкова стари! — красив, с вид на мечтател и готино облечен. Каза й, че е страхотна, разсмиваше я и двамата си тръгнаха от партито веднага щом прецениха, че е прилично да се измъкнат и се прибраха у дома, в леглото. Беше расъл в Йоркшир, но говореше с акцент от Югоизточна Англия — тя така и не разбра защо. Сам се беше кръстил Хенк, въпреки че истинското му име беше Джон, и я разсмя — въпреки че напоследък смеха го нямаше, каза си тя. Освен това беше невероятен в леглото, така че в продължение на три месеца всичко вървеше прекрасно, но след това си поомръзнаха. Приходите на Хенк бяха кръгла нула и тя не можеше нищо да направи, само от време на време отбелязваше факта, че той не плаща наем, нито купува храна, при което се показваше един доста неприятен характер и се разразяваше скандал.

Марджъри си наля втора чаша шампанско и се настани на канапето; какъв прекрасен ден. Тя беше заклет роялист. Кейт беше наистина прекрасна, Уилям очарователен, също като майка си, двамата бяха много влюбени и тя се почувства много по-щастлива сега, след като знаеше, че бъдещето й във „Фаръл“ е гарантирано; очевидно Бианка Бейли не бе успяла да се наложи над лейди Фаръл, както ставаше и с всички други, които се опитваха да й противоречат.

Седемнайсета глава

— Обади се Кари — подхвърли Мили с блеснали очи, като затвори телефона, — пита дали ще замина с нея за Париж другия уикенд. С нея и с родителите й.

— Ами, не знам — отвърна Бианка. — Искам да кажа, че…

Бодна я тревога, макар да не можа да си обясни защо.

Мили беше напълно заслепена от Кари и се беше върнала от партито по случай сватбата във възторг, разказваше ококорено колко голяма била къщата на Кари, а гардеробът й — голям колкото една стая; след това новата й приятелка беше оставала да преспива у Мили и се беше държала страхотно, имаше очарователни маниери…

— О, мамо! Нали няма да кажеш не?

— Ами, искам да ми кажеш нещо повече.

— Няма повече — отвърна Мили, гласът и натежал от едва сдържано нетърпение, — тя заминава за Париж с родителите си и иска да си заведе приятелка. Каза, че може да отидем на пазар!

— Ясно. Ами… Патрик, ти чу ли?

— Донякъде. Кари иска да заведе Мили в Париж. Много мило. За колко време, Мили?

— Само за уикенда. Моля ви, не казвайте не! Много ви моля.

— Мисля, че трябва да научим нещо повече. Да не говорим, че не познаваме родителите на Кари. Струва ми се малко… прекалено.

— Кое му е прекаленото? Няма да ходим до луната сами. Ще пътуваме с „Евростар“ заедно с родителите и. Не е кой знае какво.

— Не, разбира се, но…

— И двамата сте просто ужасни! Просто не искате да се забавлявам. Както и да е, аз заминавам и точка по въпроса!

Придружи последните думи с трясък на вратата. Бианка и Патрик се спогледаха.

— Какво да правим? — попита Патрик.

Десет минути по-късно Мили се върна с подпухнали очи.

— Вие сте направо ужасни — заяви тя. — Кари каза, че ако не й отговоря веднага, ще заведе друг.

— Мили — отвърна нежно Бианка, — кажи на Кари да поговори с майка си.

— Защо?

— Защото току-що разговарях с нея и тя каза, че задължително е щяла да ни позвъни и че Кари не е трябвало да те кани, преди тя да звънне на нас. Разбра ли?

— Да. Значи ще ходя ли?

— Да, миличка, ще ходиш. Само че друг път изчакай няколко минути, преди да преминеш в настъпление. Това е доста добър урок за живота.

— Да, да, разбрах. Добре. Извинявайте. — Глуповата усмивка се появи на лицето й и тя пристъпи напред, целуна и двамата, след това затича към стаята си.

— Струва ми се, че трябва да наблюдаваме това приятелство по-отблизо — реши Бианка. — Въпросната Кари Мейпълтън е голяма манипулаторка.

— Бърти, трябва да поговоря с теб за Марджъри. Разбрахме се да обсъдим какво да правим с нея на следващото заседание на борда…

— Каро, не съм сигурен, че това е въпрос, който трябва да се обсъжда на съвещание на борда. Но…

— Не ти отне много време да преминеш в лагера на врага, а, Бърти? Момченцето на Бианка. Само защото ти е дала работа. Моят пост. Би ли се погрижил положението на Марджъри да бъде включено в дневния ред за вторник, стига да не излизаш извън компетенцията си…

— Дочуване, Каро. — Бърти затвори телефона и остана загледан в него. Цялото му семейство, с изключение на децата му, изглежда, бяха твърдо решени да го смажат. Неочаквано повече от всичко на света му се прииска да изяде един шоколад. Мъничък шоколад. Щеше да отиде да си купи, а след това щеше да се почувства по-добре. И без това беше почти време за обяд.

Излезе в коридора и се отправи към стълбите.

— Здрасти, Бърти! — Пред него беше Лара Клемънтс. — Удобно ли е да отидем да пийнем нещо? Да не би да си тръгнал на важно място?

— А, не — отвърна Бърти. — Не, просто щях да поизляза.

— Добре. Нямаме обаче много време заради интервютата днес следобед, но ще ми бъде приятно да ги обсъдим набързо извън офиса.

Тя имаше прекрасна усмивка. Беше подкупваща, дори конспиративна, сякаш казваше: „Не си ли съгласен, че животът е наистина прекрасен?“

Той отвърна на усмивката.

— Ами добре, това е… ще ми бъде…

— Супер. Къде искаш да отидем?

— Малко по-надолу има приятен пъб. Харесваш ли пъбовете?

— Обожавам ги. Предпочитам ги пред натруфените барове. Да отидем там. Ти водиш.

Пъбът беше почти безлюден, тъй като денят беше много приятен.

— Какво ще кажеш да седнем отвън? Какво да ти взема, Бърти? Каква отрова предпочиташ?

— Шоколад — разсмя се той. — Всъщност тъкмо се канех да сваля гарда и да си купя един. Жена ми ме е сложила на строга диета и…

— Какво ще кажеш за една чаша хубаво червено вино вместо шоколад? Или пък още по-добре би ти се отразило едно бяло вино със сода. Няма нещо, което да не знам за диетите.

— Наистина ли? Та ти си толкова слаба.

— Само защото не спирам да броя калории. Кое предпочиташ? Червено или бяло?

— Честно да ти кажа, мразя белите, разредени със сода.

— Тогава ще взема две чаши червено.

— Супер — отвърна Бърти. — Благодаря.

Тя се върна с напитките, седна срещу него и вдигна чаша.

— Наздраве, Бърти. Много ти благодаря, че ме предложи за работата. Бианка никога нямаше да разбере за мен, ако не беше твоята помощ.

— Напротив, щеше, но както и да е… Кажи как върви?

— Много ми харесва. С Бианка се работи страхотно и е много вдъхновяващо. Ако има човек, който може да преобърне нещата във „Фаръл“, то това е тя. Много ми допадат идеите й. На теб обаче сигурно ти е много трудно. Разкъсваш се от гледна точка на лоялност, нали ме разбираш?

— Малко — отвърна предпазливо той.

Последва мълчание.

— Значи имаш съпруга, не че не знам, нали ми каза за диетата. Имате ли деца?

— Две. Дъщеря, Луси, която е слънчицето в живота на стария си баща, и син Роб. Той учи медицина.

— А Луси с какво се занимава?

— Ами, беше в университета, английска филология. Сега обаче… ами отиде да учи за гримьорка.

— Браво на нея. Защо посърна така изведнъж?

— Моля?

— Бърти! Изглеждаш така, сякаш признаваш, че е станала проститутка. Какво и е на професията гримьор? По-добре така, отколкото безработно момиче с диплома.

— И тя каза същото.

— Значи е много умна. Гримьорите са истински звезди в днешно време, изкарват супер пари. Не всички, само най-добрите. А пък животът е страхотен, ту са на ревю, ту в студиото на някой фотограф, прескачат от Лондон до Ню Йорк. Според мен трябва да си много горд с твоята Луси. Когато завърши, кой знае? Може да започне работа при нас. Хайде сега да поговорим за кандидатите.

— Разбира се — съгласи се Бърти и вдигна чашата си към нея. — Благодаря ти, Лара.

— За мен е удоволствие. Аз… опа! Господи, Бърти, много се извинявам.

Някакъв мъж мина покрай тях, блъсна ръката й и червеното вино се разплиска по лененото сако на Бърти. Мъжът избъбри: „Извинявай, приятел!“, и хлътна в пъба.

Лара започна да попива сакото без особен успех.

— Господи, хубавото сако. Мама му стара! И по ризата се е разляло. Леле, чувствам се ужасно. А ни предстоят интервюта…

— Няма значение — отвърна Бърти. — Че кой ще ми обърне внимание? Така казваше бавачката ми.

— Бавачката ти е сбъркала. Много хора ще те погледнат. Точно шест. Майка му стара! Ела, ще успеем. — Тя вдигна ръка и спря такси.

— „Ем енд Ес“ на Оксфорд Съркъс, ако обичате. Бързичко!

— Ама — опита се да протестира Бърти, — не можем…

— Напротив, можем. Налага се. Нямам намерение да интервюирам някои от най-умните хора в Лондон, вмирисана на бар преди затваряне. Освен ако нямаш резервна риза в офиса.

Бърти поклати глава.

— Започваме с риза — заяви Лари. — Синя, на райе или карирана?

— Не съм сигурен…

— Добре, ще купим и двете. Или пък… я погледни, този бледосин лен е супер. Точно това ни трябва. Казвай размера.

— Четирийсет и осем — отвърна нещастно той.

— Бърти, не е възможно да си четирийсет и осем. Може и да си бил, но сега ризите ти зеят на врата. Според мен си четирийсет и четири. Добре, сако, а ето от хубав кариран лен. Виж, има в синьо и бежово. Я да го видя до лицето ти… точно така, супер. Ще стои страхотно с ризата. Това е. Да вървим!

И така, точно в два и четирийсет първата кандидатка, завършила в Манчестър, бе въведена в кабинета на Лара Клемънтс и интервюирана много умело и прецизно. Не само от жената, за която веднага си пожела да й стане шеф, умна, наперена и стегната, но и от директора на отдел „Човешки ресурси“, мил господин на средна възраст, очевидно много умен, който определено й задаваше по-трудни въпроси. Тя забеляза, че двамата работят в тандем и че колкото й да беше странно, той беше облечен в стилна риза и сако, докато панталоните му бяха провиснали и твърде широки.

— Флорънс, мила, много се извинявам, но не се чувствам много добре — гласът на Атина звучеше немощно. Тя много добре знаеше кога да се престори на болна, това бе добре известно на Флорънс, но…

— Много ми е мъчно, Атина, какво ти е?

— Ужасна мигрена. Няма да мога да дойда тази вечер. Много се извинявам.

— Няма защо. Кажи ми, ако мога да ти помогна с нещо.

— Добре.

Атина затвори. Нямаше да изтърпи поредната среща с Флорънс и да слуша колко била заета и колко добре работела с Бианка — това бе крайно неприятно, след като самата тя нямаше какво да прави.

Флорънс, с известно облекчение, си припомни някогашните вечери и мигрените…

Първия път остана изненадана; Атина не и се струваше чак толкова болна.

Гласът обаче беше изпълнен със страдание.

— Флорънс, мила, би ли отишла вместо мен тази вечер? Бяхме решили да отидем на концерт в „Уигмор Хол“, но просто не ми стигат силите, а Корнилиъс каза, че щял да бъде нещастен сам и предложи да те поканя. Знам, че е в последния момент и е невъзпитано да се обърна към друг, но си помислихме, че ти си свободна и ще ти бъде приятно.

— С удоволствие — отвърна Флорънс и преглътна обидата. — Да, свободна съм.

— Както си мислехме.

Малко изненадана, че са преценили, че е подходяща — безкрайно общителното семейство Фаръл със сигурност имаха безброй напудрени приятели — Флорънс се прибра, за да огледа мъничкия си гардероб. Докато прехвърляше дрехите, си мислеше, че е крайно време семейство Фаръл да започнат да й плащат малко повече. Магазинът в Баркли Аркейд носеше доста добри постъпления.

Спря се на черна официална рокля, същата като на Одри Хепбърн в „Сабрина“ от миналата година. Беше изключително модерна: от черна тафта, с богато разкроена пола, много вталена, прихваната на раменете с дръзки панделки.

Черното подчертаваше бялата й кожа, кройката извайваше тънката и талия. Вдигна косата си на френски кок, подчерта очите си типично в стила на сезона — както рекламираха в търговска къща „Фаръл“, — напръска се щедро с „Диорлинг“, който приятелката и от „Маршъл енд Снелгроув“ й уреди на цена на едро, и излезе, за да се качи в автомобила, която я чакаше отпред. Беше с черна модерна наметка и обувките с най-високите токчета, които имаше.

Корнилиъс, застанал в очакване на входа, не можа да повярва на очите си.

— Изглеждаш прекрасно — каза той, пое ръката й и я целуна, — просто великолепно.

— Благодаря, Корнилиъс. Много мило, че дойде да ме вземеш.

— Аз ти благодаря, че дойде. Сигурен съм, че имаш по-приятни занимания.

— Не бих казала — разсмя се тя, — освен, разбира се, ако не броиш слушането на криминалната история с Пол Темпъл по радиото. — Тя взе цигарата, която той и предложи от сребърната табакера. — Разкажи ми за приятелите ви. Не искам да пристигна, без да знам нищо за тях.

— Добре. Джилиан и Джефри Милард. С Джефри бяхме заедно в колеж „Малвърн“. Сприятелихме се покрай взаимната си нетърпимост към ръгби. Той започна работа в Сити, управлява голяма брокерска фирма. Мисля, че ще го харесаш.

— А госпожа Милард?

— Дженифър е много приятна. От най-свестните хора. Занимава се активно с благотворителност.

Флорънс реши, че е с наднормено тегло…

Оказа се, че и двамата от семейство Милард са с наднормено тегло. Държаха се любезно и възпитано и невероятно скучно.

Концертът, Хендел, беше прекрасен и, за щастие, къс. В осем и четирийсет и пет бяха навън. Оказа се, че след това ще има и вечеря, но Дженифър се скри в телефонна кабина във фоайето, а когато се върна, помоли да я извинят.

— Силвия, най-малката ни дъщеря, има варицела и не се чувства никак добре. Трябва да се прибираме. Ако Корнилиъс и… ъ-ъ-ъ… Флорънс нямат нищо против. — Като се поколеба за името на Флорънс, тя умишлено подчерта, че другата жена е с по-ниско обществено положение.

— Разбира се, разбира се. Надявам се детето да се оправи.

Флорънс не би пожелала нищо лошо на дете, но след като горката Силвия вече страдаше, тя и изпрати безмълвна благодарствена молитва.

Когато семейство Милард си тръгнаха, Корнилиъс погледна часовника си.

— О, съвсем рано е. Ще ти призная, че тази вечер има още нещо, което ми се прави, стига ти да нямаш нищо против. Един приятел, Ленард Трентъм, художник, е организирал частно представяне. Предупредих, че не мога да отида заради концерта, но се обзалагам, че все още не е приключило. Искаш ли да се отбием до Корк Стрийт?

Флорънс каза, че ще й бъде приятно. Надяваше се Ленард Трентъм да е по-интересен от семейство Милард. Попита какви са картините му.

— Ами, пейзажи, морски сцени, разни подобни. Но пък се продават много добре. Сегашната изложба е на картини, рисувани във Франция. Очевидно на повечето е Париж.

— Прекрасно — зарадва се Флорънс.

— Така е. Ходила ли си в Париж?

— Не — призна тя, — но с удоволствие бих отишла.

— Това вече е истинска трагедия. Всеки трябва да види Париж. Трябва да стане задължително.

— За съжаление не всеки има възможност. Парите и времето не позволяват на всички.

Той я погледна в очите.

— Разбира се. Тъпа забележка. Извинявай. Имах предвид, че това трябва да се превърне в част от образованието на всеки. Говоря за пътуване от училище.

— Училището, което завърших, не организираше екскурзии — призна Флорънс. — Ти, разбира се, си прав и аз с удоволствие бих отишла в Париж. Може би някой ден ще се случи.

— Надявам се да ти се случи. Може пък да намерим малка картина на изложбата, която поне за момента ще послужи като заместител. Докато заминеш наистина.

— Може би — отвърна тя и си каза, че е малко вероятно да си позволи дори ъгълче от рамката на някоя картина на господин Трентъм.

— Намира се в Медичи — на Корк Стрийт — уточни Корнилиъс, докато колата пълзеше по Бонд Стрийт. — Много приятна галерия. С Атина се отбиваме често там. Както и да е, Ленард ще ти хареса, симпатяга е. И той ще те хареса, сигурен съм. Много си пада по красиви жени. Не знам защо не ги рисува. Аз щях, ако бях художник.

— В известен смисъл го правиш — отвърна Флорънс. — Даваш ни възможност да рисуваме собствените си лица.

Той се усмихна.

— Това ми хареса, Флорънс. Благодаря ти. Всъщност даваш ми идея.

Партито беше все още в разгара си и Флорънс се страхуваше, че Корнилиъс ще потъне в тълпата приятели, когато пристигнат, и ще я остави съвсем сама, но остана изненадана, че той е изключително грижлив и внимателен, насочи я към сервитьор, който разнасяше напитки. Тя си взе чаша шампанско и отпи предпазливо.

— Не е ли хубаво? — прошепна той на ухото й.

— Прекрасно е, да. Само че аз не нося на алкохол. Трябва да внимавам колко пия.

Очакваше от него да се разсмее, но той я погледна много сериозно.

— Колко си точна в преценката си, Флорънс. Очарователно качество. Между нас казано, Атина не го притежава.

Тя нямаше представа как да отговори на тези думи; каквото и да кажеше, щеше да е нелоялно.

— Ето го и Ленард. Ленард, приятелю, честито. Прекрасно представяне, доста хора има. Дошли ли са критици?

— Има един-двама — отвърна Ленард Трентъм. — Благодаря ти, че дойде, Корнилиъс.

Беше висок и много слаб, приличаше на истинска карикатура на творец, облечен в ленен костюм с провиснала вратовръзка.

Пое ръката на Флорънс в своята и й се усмихна.

— А ти коя си?

— А, да — каза Корнилиъс. — Флорънс, запознай се с Ленард Трентъм, човек на изкуството. Ленард, запознай се с Флорънс Хамилтън. Флорънс работи с нас във фирмата.

— Какъв късмет има фирмата. И ти — подхвърли Ленард Трентъм. Той и се усмихна широко, по детски. Миглите му бяха много дълги и тя заподозря, че си е сложил аркансил. Реши, че е обратен.

— Много ми е приятно, че дойдохте, госпожице Хамилтън — продължи той. — Вие красите скромното ни събиране. А къде е прекрасната богиня тази вечер?

— Не се чувства добре. Ленард нарича така Атина — обърна се той към Флорънс, — на Атина Палада, разбира се. Богинята на разума и мъдростта.

— Да — отвърна с известна студенина Флорънс, — богинята, закрилница на Атина. Само че името й се пише различно, нали така?

— Красива и умна — отбеляза Ленард Трентъм. — Значи вие замествате Атина?

— Само тази вечер — уточни Флорънс.

— Ти си щастливец, Корнилиъс — продължи Ленард, — една красавица след друга. Горката Атина. Вървете да разгледате картините. Надявам се да ви харесат.

— Сигурен съм, че ще ни харесат — увери го Корнилиъс.

Картините се оказаха прекрасни, реалистични, с лек привкус на импресионизъм. Трентъм имаше огромен талант да улавя светлината: личеше от пръв поглед, помисли си Флорънс, по кое време на деня е рисувана картината.

— Прелестни са — призна тя, — наистина много красиви.

— Нали? Ето го твоя Париж.

Флорънс стоеше усмихната пред картините: изглед с църквата „Сакре Кьор“, нарисувана отдолу, тя искреше под първите лъчи на зората; Сена като златна лента на фона на залеза; скупчени маси с хора, които очевидно бъбреха по обяд на тротоара пред „Клозери дьо Лила“, пишеше в каталога; следваха по-малки платна, с тесни улички, пазар за цветя, открехната врата, която водеше към павиран вътрешен двор, пълен с дървета и цветя в късния следобед.

— Боже — ахна тя, — прекрасни са.

— Съгласен съм. Съвършено. Това е… ами, непосредствено до Рю дьо Бюсе, Сен Жермен, любимият ми район.

— Имам чувството, че мога да отворя тази врата — усмихна се Флорънс — и да вляза.

— Така си е. Тази ли ти хареса най-много?

— Да — кимна Флорънс. — Изпълва ме с топлина, прави ме щастлива с това слънце, много, ама много щастлива. — След това, щом забеляза, че той разглежда каталога с цените, заговори притеснено. — Корнилиъс, не мога да си позволя да я купя.

— Не съм и помислял — усмихна се той. — Ако можеше, щеше да означава, че ти плащаме прекалено много. Но картината наистина е прекрасна. И не е продадена. Не виждам червена точка.

Той погледна картината, след това и нея много съсредоточено, тъмните му сини очи се преместиха от едната към другата, след това се върнаха отново.

— Да — заяви най-сетне той. — Много си отивате с картината. Трябва да сте заедно.

— Аз… — Тя разбра, че не намира сили да откъсне очи от неговите, няма сили да се отдръпне. Неочаквано усети присъствието му по-осезаемо, отколкото досега, забеляза мъжа, привлекателен, забавен, очарователен, не просто колега, нито пък съпруга на шефката си. Имаше чувството, че времето застива, сякаш фотоапарат бе щракнал и ги бе уловил заедно, преплели погледи — дълъг, особено опасен момент. Тя отстъпи крачка назад, блъсна някого и се обърна.

— Много се извинявам.

Зад нея беше застанал Ленард Трентъм.

— Няма нищо — отвърна той. — Просто исках да се уверя, че сте намерили парижката колекция.

— Да, намерихме я, благодаря. Картините са прекрасни.

Тя му се усмихна, след това и на Корнилиъс, който продължаваше да я наблюдава, сякаш досега не я бе забелязвал.

— На Флорънс най-много й хареса вътрешният двор. В Сен Жермен — наруши той необичайната тишина. Неочаквано му пролича, че е напрегнат.

— Така ли?

— Да — отвърна тя, също толкова напрегнато и смутено. — Изключително красива е. Пренася те… там.

— Да, и двамата изглеждате малко отнесени — отбеляза Ленард Трентъм. — Като поредната картина. Ако рисувах хора, щях да ви нарисувам как разглеждате картината ми.

— А защо не рисувате? — попита Флорънс. — Защо не рисувате портрети?

— Основно защото, ако нарисуваш някого, оставаш насаме с човека часове наред и трябва да разговаряш с него. Аз съм болезнено срамежлив и не бих издържал подобно нещо.

Корнилиъс избухна в смях.

— Срамежлив ли? Ленард, та ти не знаеш значението на думата.

— Така си мислиш — засече го художникът. — Какво ще кажете… за вечеря? Една голяма компания ще дойде у нас.

Корнилиъс погледна Флорънс.

— Какво мислиш, Флорънс? Трябва ли да се прибираш?

Последва дълго мълчание; тя го погледна и неочаквано осъзна, че наближава опасно място…

— Трябва да се прибирам — отвърна с нежелание тя. — Ти остани, Корнилиъс.

— Не, в никакъв случай — отвърна той и тя долови разочарованието в гласа му. — Не, и аз трябва да се прибирам. Дългът ме зове. Горката Атина има да се чуди къде съм.

— Quelle dommage[1] — въздъхна Ленард. — Колко се радвам, че дългът никога не ме зове. Но разбирам.

Пое ръката на Флорънс и я целуна.

— За мен беше огромно удоволствие, че оказахте чест на галерията ми — каза той, — надявам се да ви видя отново тук.

Корнилиъс откара Флорънс у дома в пълно мълчание. Тя се притесни, че той може да реши, че е развалила вечерта му, но всеки път, когато го поглеждаше, той изглежда долавяше безпокойството й, обръщаше се към нея и се усмихваше.

— Ленард много ми хареса — подхвърли най-сетне тя.

— Да, прекрасен човек. Откачен и сбъркан, разбира се, но аз много го обичам.

— Да, и на мен ми се стори такъв.

— Нали нямаш нищо против такива хора?

— Не — отвърна тя, — разбира се, че нямам. Защо?

— За съжаление много хора имат. Тъкмо затова е незаконно.

— Знам. Много е глупаво.

— Хубаво е да знам, че мислиш по този начин. Ти си съвършен човек, Флорънс Хамилтън.

Тя не каза нищо, усмихна се и погледна през прозореца.

— Беше много забавно — каза той, когато стигнаха апартамента й. — Много ти благодаря, че дойде. — Той изскочи от автомобила, отвори й вратата, наведе се и я целуна по бузата. Целувката продължи частица от секундата по-дълго от приетото.

— Удоволствието беше мое — усмихна се тя. — Благодаря ти, Корнилиъс. Няма… няма да те каня — добави тя и думите, колкото и невинни да бяха, и се сториха необичайно провокативни.

— Правилно — съгласи се той, — не бива.

След тези думи си тръгна.

Десет дена по-късно, млад мъж достави огромен, плосък пакет, загърнат в кафява хартия.

Беше картината. Имаше и бележка. От Ленард Трентъм.

„Поръчано ми беше да ви изпратя това — пишеше в бележката, — подарък от таен обожател. Той държи да остане анонимен. Наслаждавайте й се. Радвам се, че ще бъде ваша.“

Следваше натруфен подпис.

Тя, разбира се, знаеше от кого е подаръкът. Само че не можеше да го каже, нямаше как да му благодари от страх да не го злепостави. А също и себе си.

[1] Колко жалко (фр.). — Б.пр. ↑

Осемнайсета глава

— Беше невероятно! — Големите тъмни очи на Мили блестяха от вълнение. — Апартаментът им е страхотен. Влизаш в нещо като вътрешен двор, след това в самата сграда, качваш се в асансьора и той се намира на последния етаж, има нещо като градина и прекрасен изглед над покривите. Страхотно е.

— Къде точно се намира? — полюбопитства Бианка.

— В Сен Жермен — отвърна Мили.

— Чудесно! Любимият ми квартал на Париж. Предполагам, че сте ходили в „Кафе дьо Флор“.

— Да, ходихме. Закусвахме там всеки ден. И в „Льо де Маго“. В събота вечерта вечеряхме в „Брасери Лип“, пихме коктейли в „Крийон“. — Произнасяше съвършено френското „р“. — Кари казва, че това е едно от задължителните места, когато си в Париж.

— Ясно. Позволиха ли ти да пиеш на бара?

— Не, но ние излязохме в градината и Андрю ни купи напитките.

— Вече не е ли сър Андрю? Много сте се сближили. — Патрик проговаряше за пръв път.

— Стига глупости, татко. Нямаше начин през всичкото време да го наричам сър Андрю!

— Както и да е, да се върнем на коктейла. Какъв беше?

— „Белини“.

— Мили! — Бианка не се сдържа. — Искаш да кажеш, че Андрю Мейпълтън те е черпил с „Белини“?

— Да.

— А не е трябвало.

— Мамо-о-о! Как е възможно да си толкова старомодна?

— Мили, ти си още дете. Не ти е позволено да пиеш алкохол. Как, за бога, се почувства след това?

— Супер. Малко замаяна. Той каза, че вътре имало няколко капки шампанско. Повечето било сок от праскова. Това са съставките на коктейл „Белини“ — обясни тя на майка си с известно снизхождение, — сок от праскова и шампанско.

— Благодаря ти, че ми каза, но това ми е известно. — Налагаше се да поговори с Ники Мейпълтън по този въпрос; беше твърде важен, за да го подмине просто така. — Какво друго правихте през този прекрасен уикенд?

— Страшно много шопинг. А в неделя отидохме на битака и двете с Кари отскочихме до невероятна част, наречена „Марше Малик“, само ретро нещица, и аз си купих дънково яке, направо суперско, с бродирани по него цветя, много по-готино от масовата мода в „Холистър“. Отивам да го донеса.

— А пък ние профукахме една торба пари за яке от „Холистър“ — отбеляза Бианка, — което не става. Какви сме глупаци да не знаем. Не съм сигурна, че тази дружба ми се нрави, Патрик.

Патрик и се усмихна широко.

— Няма да продължи дълго. Сигурно следващия срок ще се скарат.

— И не ми харесва, че са я черпили с коктейли. Прекалено безотговорно.

— … тя е прекарала страхотно. Ще ви пише, както си му е редът…

— Няма нужда! — В гласа на Ники Мейпълтън прозвучаха весели нотки.

— Аз съм малко старомодна в това отношение — побърза да я прекъсне Бианка. — Както и да е, уикендът очевидно е бил страхотен и тя не спира да говори как сте прекарали. Много мило, че я поканихте.

— Радвам се, че й е харесало. Тя е много сладка, Бианка, изключително възпитано момиче.

— Стараем се — каза Бианка. Замълча, след това продължи почти небрежно. — Ники, надявам се да не ми се разсърдиш, че го споменавам, но има нещо, което малко ме притесни. Мили ми каза, че е пила коктейли в „Крийон“, „Белини“… предположих, че е бил безалкохолен, но тя обясни, че се е почувствала замаяна…

Гласът й затихна и тя се почувства нелепо, сякаш бе направила нещо нередно.

— Скъпа моя Бианка, много се извинявам. Позволяваме на Кари да пие от две години. Според нас е важно тя да научи какво представлява алкохолът, а не да го възприема като нещо опасно и забранено. В коктейлите имаше съвсем малко шампанско, разбира се, не бяха истински „Белини“.

— Да, разбирам — отвърна Бианка, — само че според мен Мили е още малка…

— Значи няма да се повтори — обеща Ники. — Както и да е, за нас беше удоволствие да прекараме времето си с Мили. Тя помогна много на Кари в училище да си намери мястото в класа.

— Радвам се — каза Бианка. — Много се радвам. Кари трябва да дойде и да прекара някой уикенд с нас. Имаме къща в Оксфордшир…

— Чудесно, ще й бъде много приятно. Сега ти казвам чао, Бианка, и много се извинявам, че си се разтревожила.

— Няма нищо — отвърна Бианка. — Още веднъж ти благодаря.

Тя затвори телефона и остана загледана в него, запита се дали Ники Мейпълтън ще предаде разговора на Кари. Надяваше се да не й каже.

— Чао, мили. Успешен ден. Не забравяй, че довечера ще пием по чаша със семейство Късънс. Ще закъснееш ли?

— Ами… няма. Не, няма.

Ленард Форд затвори вратата след себе си и се настани в колата, подкара към гарата и се качи на влака. Усети, че му прилошава.

Разбира се, че нямаше да закъснее; дните и без това му се струваха безкрайни, докато се прехвърляше от обществена библиотека в някое кафене и избираше райони, където нямаше вероятност да срещни познати, чакаше с нетърпение часовете да се изнижат… Все си мислеше, че ще свърши нещо полезно, ако остане без работа, ще учи нещо или ще се запише на курс по дърводелство, но тогава всичко това му се струваше лесно, обвито в безпроблемната самоувереност на добре платена работа, която му се струваше абсолютно сигурна — къде се дяна мотивацията сега? Та той дори нямаше кураж да съобщи на съпругата си, че са го уволнили.

Добре де. Утре. Довечера щеше да отиде да пийне по чаша със семейство Късън, а утре вечер щеше да каже на Ани. Щеше да се престори, че се е случило току-що. Не че беше редно, но беше по-добре от нищо. Така щеше да приключи. Почти.

Даде си сметка, че той почти винаги е весел. Куражът му ги беше тласкал напред през годините. Само че…

— Какво има? — попита тя, седна на леглото и пое ръката му.

— Трябва да се махне — заяви Тери.

— Кое? — попита тя, оглупяла от страх.

— Скапаният ми крак! Ти за кое мислиш?

След това обърна лице настрани, а тя остана да седи до него, неспособна да намери думи, ужасена от онова, което ги очакваше.

Трина Фостър работеше за отдел „Човешки ресурси“ от една седмица и една от задачите, с които трябваше да приключи преди уикенда, беше да връчи писмата на всички продавачки на „Фаръл“, да ги уведоми, че са освободени от длъжност. Във вторник вечерта господин Фаръл й съобщи, че на другия ден ще отсъства и няма да може да подпише писмата, така че трябва да почакат.

— Ще им се стори прекалено невъзпитано и грубо — някои от тях работят за нас от много отдавна, — затова ще почакат до понеделник.

Можеше поне да ги подготви. Трина посвети част от времето си да ги принтира и ги постави на бюрото на спретната купчинка, когато по средата на следобеда Бианка Бейли влезе в кабинета.

— Господи Фаръл няма ли го?

— Не, госпожо Бейли, на курс е. Каза, че ще се постарае да се върне, но не беше сигурен.

— Добре. — Тя погледна писмата. — Сигурно чакаш той да ги подпише.

— Точно така. Каза, че били спешни, но държеше да ги подпише лично. Ще ги изпратя заедно със заповедите за освобождаване на консултантите.

— Ясно. Дай ги, аз ще ги подпиша. Надявам се, че той ги е одобрил.

— О, да.

— Чудесно. Дай ми ги, аз ще ги подпиша, а Джемайма ще ги изпрати. Не се притеснявай, аз ще обясня на господин Фаръл в понеделник. Той ми каза, че си се справила много добре през седмицата. Давай все така.

Тя й отправи великолепната си усмивка — беше толкова очарователна, помисли си Трина, така приятелски настроена — и си тръгна с писмата.

До края на работното време Трина прегледа изостаналите имейли и едва когато реши да подреди бюрото на господин Фаръл, видя картичката с почерка на Бърти, наполовина скрита под купчина бележки. Върху нея беше лепната бележка. „Да се приложи към писмото за Марджъри Досън“.

Обзета от паника, Трина махна лепящото листче и прочете картичката.

Скъпа Марджъри,

Много ми е мъчно, че се налага да се сбогуваме. Дано разбереш причините и искам да ти благодаря за годините вярна служба, които ни посвети. Надявам се съпругът ти да е по-добре и знам, че ти ще продължиш да се грижиш за него смело и неповторимо, както досега. Държа да те уведомя, че ако в близко бъдеше се открие подходящо работно място, ти ще бъдеш една от първите чакащи. Ако искаш да обсъдиш положението си лично с мен, моля те, не се колебай и ми позвъни или пък си запиши час при секретарката ми.

— О, боже! — изохка Трина, грабна картичката и затича по коридора, а после се втурна в офиса на Джемайма.

Само че Джемайма беше излязла, също и Бианка, а пощата очевидно беше изпратена.

И наистина, когато се върна в офиса си, беше получила имейл от Джемайма. „Не се притеснявай за писмата. Ще ги пусна лично, след като си тръгна — малко по-рано, тъй като имам час при зъболекар. Пожелавам ти приятен уикенд.“

Трина си помисли, че единственото, което можеше да направи, бе да пусне картичката отделно. Въпреки че петъчната поща бе заминала, Марджъри щеше да я получи в понеделник, така че проблем нямаше. Трина изключи компютъра и излезе да се срещне с гаджето си, а по пътя пусна картичката в една кутия.

В събота Луси пристигна в „Ролф“ и откри щанда празен. Остана изненадана; Марджъри винаги беше на мястото си още преди отварянето на магазина. Луси харесваше Марджъри, защото тя много се стараеше да обясни всичко, което момичето не разбираше, освен това останалите продавач-консултанти много я харесваха. Луси тъкмо се зае да подрежда, когато пристигна мениджърът.

— Днес се налага да се справиш сама, Луси. Марджъри се обади току-що, няма да дойде. Каза, че била болна.

— Добре — отвърна Луси. Усмихна му се. Беше и мъчно, че горката Марджъри се е разболяла, но щеше да й е забавно да провери как се справя без нея; така поне щеше да има какво да прави.

Следващата седмица беше предпоследната в „Лице в лице“ и се очертаваше да бъде много вълнуваща. Голям местен хотел щеше да организира ревю и всички студенти щяха да се представят като гримьори. В чест на завършването трябваше да създадат окончателната си визия, както се изразяваха от „Лице в лице“, във формата на колаж, индивидуална компилация от снимки на манекенки и цветни петна — панделки, дантела, дори копчета, като използват цялата палитра плюс модни фонографии, снимки на грим и коса — като всичко това трябваше да намери отражение в окончателната им творба, — грим и коса на модел. Тогава щеше да дойде и фотограф — и това щеше да бъде началото на портфолиото им.

Марджъри седеше на масата в кухнята и не можеше да повярва на съдържанието на писмото, което пристигна сутринта. Любезна, макар и кратка бележка я информираше, че ще бъде освободена от работа от края на август.

Как бе възможно да й го причинят, просто да я изметат като изхвърлена кърпичка. Къде беше лейди Фаръл сега с изтънчените си думи и обещания? Не беше до нея.

Марджъри реши да й се обади, но телефонът звъня дълго и никой не вдигна. Нищо, щеше да продължи да опитва. Междувременно трябваше да отиде в болницата — седеше край леглото на Тери, не откъсваше очи от него, опитваше се да накара системите, които, изглежда, се изливаха в прекалено много вени, да направят каквото трябва и да ликвидират отвратителната инфекция, която заплашваше и живота, и крака му.

— Здравей, Луби Лу — поздрави Бърти, когато Луси влезе. Той бе измислил това галено име, а тя нямаше нищо против, въпреки че Присила го ненавиждаше, затова той се стараеше да го използва по-често от обикновено. — Колко милиона дами обслужи днес?

— Нямаше никакви милиони — отвърна Луси. — Не бяха дори десет, да не говорим, че не си харесаха почти нищо.

— О, боже.

— Освен това Марджъри я нямаше; мениджърът каза, че не се чувствала добре.

— Горката Марджъри. Какво смяташ да правиш до края на деня?

— Довечера ще работя в пъба. Уж нямам търпение да отида, ама не е точно така.

— Ти си добро момиче — отвърна Бърти. — Аз отивам да се погрижа за градината си. Чувала ли си за кандида?

— Разбира се, че съм чувала — отвърна остро Луси. Как бе възможно, само защото се отказа от университета, всички да си мислят, че пълна въздухарка. — Стига вече, татко!

— Извинявай, извинявай! А, ето го телефона. По дяволите. Дано не е майка ти да иска подкрепление за нейната разпродажба на стари вещи.

— Аз ще се обадя — предложи Луси — и ще й кажа, че не си тук.

Върна се усмихната в стаята.

— Беше бабчето. Иска да говори с теб. Казах, че ще проверя дали си тук, а тя ме сряза да не говоря глупости, защото нямало къде другаде да си. Извинявай, татко.

— Нищо — въздъхна Бърти. — Един господ знае какво иска, но едва ли е по-неприятно от разпродажбата.

Деветнайсета глава

— Потресена съм. И много разочарована. Държа да подчертая, че ми е трудно да повярвам и настоявам за обяснение — ако изобщо има такова.

Отговор не последва.

След дълго мълчание тя продължи:

— Ужасена съм и от двете, най-вече от Емили. Кари поне има извинението, че не е достатъчно добре запозната с училищните правила. Затова пък ти имаше привилегията да учиш тук почти две години. Очаквах повече от теб. Налага се, разбира се, да съобщя на родителите ти. Ще измисля подходящо наказание и за двете. Връщайте се в класната стая и се извинете на госпожица Съдърланд за отсъствието си.

Навън, в коридора, Мили примигна, за да пропъди сълзите. Кари я погледна и се усмихна, макар и не особено мило.

— Мили, не е дошъл краят на света. Това прилича на бягство от час. В Париж го правехме непрекъснато.

— Само че ние не сме в Париж, нали? — каза Мили. — А пък в „Сейнт Катрин“ на подобни неща се гледа строго.

— За бога, защо тогава го направи? Беше адски развълнувана, когато го предложих.

— Знам, но… — Мили прехапа устни. Не можеше да обясни как бе възможно идея, подхвърлена, докато се кискаха предишната вечер, да й се стори хитра и забавна, също и днес, докато се измъкваше през обедната почивка три минути след Кари, както се бяха разбрали — Кари я беше инструктирала да мине през портата на „Сейнт Катрин“. В автобуса към „Уестфийлд“, адреналинът пулсираше в тялото й, тя беше невероятно развълнувана, чувстваше се умна, след това Кари се ухили, свали си вратовръзката и разкопча няколко от копчетата на блузата и започна да си слага грим.

— Успяхме — заяви тя.

— Успяхме — ухили се Мили. Двете плеснаха длани.

Следобедът беше идеален за целта — половината клас рисуваше, другите правеха скулптури, след това имаше репетиция на хора, която не беше задължителна: момичетата, които не ходеха, се отбиваха в библиотеката, за да учат на спокойствие.

На Мили й беше малко мъчно, че ще изпусне репетицията, защото беше един от водещите гласове на хора в прогимназията, но Кари я сряза — че ако си мисли, че да тралалика под палката на госпожа Уортън може да се сравни с „Уестфийлд“, тогава да заминава да тралалика. И, разбира се, тя се предаде напълно на прелестните арки на „Уестфийлд“ и с две прилепнали тениски от „ТК Макс“, нов чифт маратонки „Конвърс“ и изкуствени мигли, всички скрити под папката по география, влезе у дома малко късно, но с чувството, че е страхотна. За пръв път бе направила нещо наистина непозволено и откри, че това е главозамайващ наркотик.

За съжаление госпожа Уортън бе решила да прослуша най-обещаващите си момичета за солови изпълнения на концерта в края на годината и откри, че Мили не е дошла на репетиция, затова изпрати някой да я извика от библиотеката…

Щом Бианка влезе в кабинета си след сравнително неприятна среща с хората от „Портър Бингам“, Джемайма я информира, че лейди Фаръл я очаква в кабинета си.

— Беше много развълнувана за нещо.

— Щастливо развълнувана ли?

— По-скоро нещастно — уточни Джемайма.

— Имаш ли изобщо представа какво си направила?

— За съжаление, лейди Фаръл, ще трябва вие да ми кажете. Очевидно нещо неприятно…

— Неприятно ли! Чувствам се неописуемо засрамена, от името на фирмата и семейството, тъй като Бърти също е участвал. Не мога да повярвам, че сте постъпили толкова своеволно.

— Лейди Фаръл, бихте ли ми казали какво ви притеснява?

— Онова, което ме притеснява, единственото, което ме притеснява, е Марджъри Досън. В момента на съпруга й му предстои опасна операция. Тя ме уведоми в събота сутринта — тъкмо когато е пристигнало писмото ви.

— Аха. Ясно. Много се извинявам, но…

— Шокът от писмото е щял да бъде смекчен, ако, както е възнамерявал синът ми, е била изпратена й бележката, която е написал. Той беше не по-малко потресен от мен, че тя не е приложена към писмото.

— Разбирам. Много се извинявам, но бихте ли ми казали каква операция ще правят на съпруга на Марджъри? Имаме ли новини?

— Все още никакви. Ще му ампутират крака.

— О, не! — Бианка остана силно шокирана. — Много съжалявам.

— Малко е късно за съжаления. Освен това има много сериозна обща инфекция и има голяма вероятност да не преживее шока от операцията. Ужасен момент за всяка съпруга, но да бъде така грубо отстранена от дългогодишните си работодатели в същия ден — това е непростимо.

— Мога единствено да се извиня за очевидно неудачното съвпадение — каза Бианка, — но…

— Неудачно съвпадение ли? Само това ли можете да кажете?

— Ами, да. Проявявам искрено съчувствие, но не съм имала представа, че съществува допълнително писмо от Бър… господин Фаръл; нямаше как да разбера.

— В такъв случай — каза Атина — нямам какво повече да ви кажа. Секретарката трябва да бъде уволнена. Непростима небрежност. Вече го казах на сина си.

— Разбира се, че няма да бъде уволнена! Става въпрос за напълно случайна грешка, лейди Фаръл. Поемам пълната отговорност за изпращането на писмата и още веднъж се извинявам.

— Госпожо Бейли… — Атина се изправи. — Моля ви, оставете ме. Възнамерявам днес следобед да отида с колата при горката Марджъри и ви уверявам, че в бъдеще ще ви бъде твърде трудно да си осигурите помощта ми за каквото и да било във фирмата. Методите ви ме отвращават. Предпочитам търговска къща „Фаръл“ да не беше просъществувала, вместо да беше попадала под ваш контрол.

Бианка се обърна и излезе от стаята.

— Изглеждаш ужасно — дрезгавият глас на Лара проряза самообвиненията на Бърти. Беше преживял четирийсет и осем часа на неописуем ад, изтърпя две атаки от страна на майка си и скандал от страна на съпругата си. „Знаех си аз, че тази работа е грешка, не е това, което трябва да вършиш…“

Тази сутрин пък научи, че на Тери Досън му предстои операция. Бърти се опита да работи, но на обед не можа дори да реши дали иска да се срещне следобед с кандидатите за секретарка на отдел „Маркетинг“ в собствения си кабинет или в кабинета на Лара.

Лара го търсеше тъкмо по този въпрос. Не и се искаше да го притеснява, но трябваше да знае.

— За да подготвя някои неща, преди да пристигнат.

Той се опита да й се усмихне и каза, че е най-добре да проведат интервютата в нейния кабинет.

— По-подреден е.

— Добре. — Изпитателните и сини очи го гледаха замислено. — Трябва ли преди това да обсъдим нещо?

— Какво? А, не, не, няма какво. Извинявай.

Тогава тя предложи да отидат и да изядат по един сандвич.

— Очевидно имаш нужда да излезеш от офиса.

Тя изглеждаше фантастично в коралово ленено сако и бяла пола, очите й не се откъсваха от него и изглеждаха още по-наситено сини от обикновено. Бърти, изумен, че забелязва такива подробности, каза, че може и да е така, но…

— Никакво но — сряза го Лара. — Тръгвай, отиваме в „Прет“.

Когато седна послушно на масата в „Прет а Манже“, каза, че не може да хапне нищичко, ще изпие само едно кафе.

— Разбира се, че можеш — отсече тя и след малко донесе поднос с минерална вода, зелена салата и сандвичи. — Казвай сега какво се е случило.

Прямотата й беше едно от нещата, които Бърти най-много харесваше.

— Хайде, Бърти — нареди Лара, — казвай.

Бърти успя да й разкаже всичко.

— Слушай сега, Бърти — Лара бе приключила с обяда и го наблюдаваше със смесица от раздразнение и загриженост, — не можеш да се виниш за случилото се. Става въпрос за нещастна случайност и от всички замесени ти си най-малко виновният.

— Наистина ли? — попита Бърти с надежда в гласа.

— Ами да. Направил си усилие да напишеш картичката; сложил си бележка за Трина с инструкция да я изпрати. Трина е трябвало да провери бюрото ти, след като си тръгнал, за да се увери, че не е изпуснала нещо важно — но пък да намериш игла в купа сено е истинско постижение, като знам в какво състояние е бюрото ти. Бианка си е позволила своеволието да пусне писмата, но, от друга страна, го е направила за добро. Единственият човек, който няма никаква вина, си ти. Ти се чувстваш зле, горката госпожа Досън преживява тежък момент, но искам да ти кажа още нещо. Ако щяха да ампутират крака на съпруга ми, уволнението щеше да е последната ми грижа. Тя ще си намери друга работа. Той обаче няма да се сдобие с нов крак. Моля те, Бърти, знам, че съм права. Е, не точно, но… — Тя се поколеба, след това продължи бързо: — В същата седмица, когато си намерих нова, много хубава работа, открих, че съпругът ми изневерява. Кое според теб дойде на първо място?

— Ами… ами… сигурно… изневярата — каза Бърти.

— Точно така. На твое място повечето директори на „Човешки ресурси“ щяха да свият рамене, вероятно да изпратят на госпожа Досън цветя…

— Господи! Трябваше ли да изпратя цветя? — попита високо Бърти, очевидно притеснен. — Дори не съм се сетил.

— Не, разбира се. Ще излезе, че казваш „извинявай, че стана така, но ето ти цветя, за да се почувстваш по-добре“. Кофти. Просто казвам, че някои биха постъпили по този начин. В момента нищо на този свят не е в състояние да помогне на горката жена, така че, моля те, много те моля, престани да се самообвиняваш. Вършиш си работата прекрасно, но ти трябва малко по-дебела кожа. Поне за да се защитиш от майка си. Тя е тежък случай. О, Бърти, извинявай, не трябваше да го казвам. Извинявай.

— Напротив — опита се да се усмихне Бърти, — трябваше. Разбира се, че трябваше да ми кажеш всичко това. Помогна ми да се почувствам по-добре. Помогна ми да погледна на случилото се от друг ъгъл. Може пък вината да не е изцяло моя.

Лара се усмихна.

— Хрумна ми друга идея. Все още е един и половина, първият кандидат ще пристигне чак в два и половина. Какво ще кажеш да отскочим набързо до пъба и да пийнем по едно за кураж? Не ме поглеждай така, Бърти! Говоря за по една малка бира, не за два двойни скоча. Хайде. И стой далече от всички, които пият червено вино.

— Моля те, не плачи. Това няма да ни помогне. Хайде, седни да поговорим. Това не е типично за теб и искам да знам защо — и как — се случи. Ти ли даде идеята?

— Не!

— Значи Кари е била инициаторът.

Тя се поколеба, след това призна.

— Да, но аз се съгласих — добави тя. Очевидно нямаше намерение да се измъква.

— Защо?

— Защото… защото…

— Каквото Кари каже, то става, така ли?

— Не, не! Не е това — опита се да я защити тя.

— Добре. Защо тогава? Защото ти се стори вълнуващо ли? — погледна я замислено Патрик.

— Да. Май е това. Беше вълнуващо.

— Кое? Да се мотаете из „Уестфийлд“ ли? Че ти и без това ходиш там често.

— Да, но не съм ходила, когато ми е забранено. Ти просто не разбираш. Винаги съм толкова добра! Искам да кажа…

— Разбирам те, Мили. Само се шегувах. Права си, винаги си добра. Пишеш си домашните, имаш добри оценки, изкарваш всички изпити, упражняваш се по музика. Прекалено добра си, за да е истина, нали така?

— Ами…

— И аз бях същият като теб — каза Патрик след кратка пауза. — Винаги бях отличникът на класа или поне сред първите, избираха ме за всички отбори, бях капитан по крикет, никога не правех нищо нередно. Най-лошото, което съм правил, е да изпуша една бърза цигара зад постройката, където имахме часове по изкуство.

— Татко!

— Знам, знам. Когато пристигна едно ново момче, доста представително — баща му беше махараджа или нещо подобно, всички решиха, че е страхотен. Малко като твоята Кари. Както и да е, той имаше достъп до канабис. Ти би казала трева. Цигарки. Марихуана. Продаваше я и ако не си купиш и не пушиш с него, господ да ти е на помощ. Той беше едно злобно малко гаднярче.

— Сигурно е бил ужасен. Кари не е такава — добави бързо тя.

— Не точно. Аз, разбира се, пробвах тревата, но от нея ми прилошаваше и страшно ме болеше главата. Заявих, че повече няма да правя подобно нещо; той никак не се зарадва и малката му банда реши да ме смачка. Тогава го хванаха. Някой — не бях аз — се беше разприказвал и го изключиха. Всичко отново си тръгна постарому. Само че аз се чувствах много кофти. Откачена работа, нали? Сякаш бях изпуснал някаква възможност. Не защото не бях част от популярните, а защото се бях присъединил към лоша банда.

— Наистина ли?

— Да. Така че разбирам как стават тези неща. Само че не е правилно, Мили. По-важното е, че не е разумно. Ти си невероятна късметлийка и имаше шанс за чудесен отскок в живота. Ако продължиш по този път, ако ти излезе лошо име, всичко ще се провали. Госпожица Блакман се отнася много строго към подобни прояви. А ти не искаш да стане така, нали?

— Не. — Мили срещна погледа на баща си. — Не искам, но Кари ми харесва. Много е забавна. Не е заради ходенето в Париж, просто нещата, които казва, за които знае, баща й е толкова готин, а хората, които познават…

— Ти да не би да не познаваш?

— Ами вие с мама, не се обиждай, но вашият, нашият живот не е много вълнуващ.

— Извинявам се, че сме толкова скучни…

— Татко, ти не си скучен — каза Мили и тъмните й очи станаха неспокойни. — Просто говорех за работата ви.

— Знам. Както и да е, важното тук, Мили, е, че исках да знаеш, че двамата с майка ти винаги сме до теб. Каквото и да се случи, обърни се към нас, за да оправим нещата. Това обаче не означава, че всичко, което правиш, е приемливо. Ако подобно нещо се случи отново, няма да бъдем толкова толерантни. Разбираш ли?

— Да, разбирам. Ами мама, тя какво мисли?

— Така и не ми остана време да говоря с нея, ще се прибере чак утре вечер.

Това прозвуча тъпо, помисли си той, защото насочваше поведението на Мили в друга посока, в нещо, което не изискваше незабавно внимание. Но беше истина.

— Ще иска да поговори с теб.

— Тя много ли… ядосана ли е?

— По-скоро е разочарована.

Това не бе съвсем точно. Бианка буквално полудя, когато научи новината между две почивки по време на конференцията.

— Избягала от училище ли? Боже господи! Не ми се струва чак толкова сериозно. Трябва обаче да внимаваме. Заради онази Кари е, нали? Тя носи само неприятности. Патрик, трябва да затварям, извинявай, ще ти позвъня довечера, за да поговорим по-подробно.

Само че по-късно имаше вечеря и тя заяви, че проблемът ще почака, докато се прибере.

След като Мили го остави с целувка и: „Благодаря ти, татко, обещавам да не го правя отново“, той излезе на разходка и се замисли над собствения си живот: над собствената си неоспорима отегчителност, поне така се възприемаше той, работата, на която беше постъпил по задължение — и шанса с новата работа да се докосне до малко вълнение и успех. Сол Финлейсън беше неговата Кари Мейпълтън, предлагаше му блясък, дори опасности; а на него му се искаше да се впусне напред повече, отколкото си спомняше да е искал нещо друго. Освен Бианка, разбира се, а тя бе изключително вълнуваща.

Нямаше да е за още дълго. За щастие малката забежка на Мили се случи, докато той все още беше в Би Си Би.

Тери оцеля след операцията.

— Сърцето му издържа — заяви господин Стивънсън, — а жизнените му показатели са добри. Още е много рано, разбира се, няма да сме сигурни още четирийсет и осем часа, но съм изпълнен с надежда.

— Значи още е жив — каза тя, оглупяла от облекчение. — Добре ли е? — След този въпрос избухна в сълзи.

Господин Стивънс прегърна Марджъри през раменете и й подаде кърпичка с другата си ръка.

Тя я взе и избърса очи, а след това му се усмихна.

— Много ви благодаря. Бяхте толкова мили и аз съм ви безкрайно благодарна. Благодаря ви.

— Нали затова сме тук — отвърна той.

Флорънс се притесняваше много за Марджъри. Обичаше я много, също и Тери, когото бе опознала с течение на годините; той й напомняше за отдавна починалия й съпруг, весел, куражлия, сексапилен флиртаджия. Дънкан, разбира се, беше от различна социална среда, но…

Едно от най-неприятните неща беше, че нямаше представа колко време е умирал; единствено, че се е случило по време на последната голяма въздушнодесантна операция в самия край на войната, наречена „Варсити“, чиято цел беше да превземат три моста по река Исел. Единствено военните историци поставяха под въпрос необходимостта на десанта, а мисълта, че той е лежал в агония часове наред, без да има кой да му помогне, камо ли да облекчи болката му, причинена от нещо, което бе напълно безсмислено, все още я измъчваше. Нощем се будеше разплакана не само от мъка, но и от кошмари. Успокои се много, когато познат офицер дойде да я види и й разказа какво точно се е случило.

— Беше невероятно смел, госпожице Хамилтън, наистина невероятно смел, събра хората си след десанта, увери се, че знаят какво да правят, къде да отидат. Навсякъде имаше трупове, германците не спираха да стрелят. Дънкан беше… дълго време имаше късмет, след това го порази снаряд. Знам, че от армията настояват да се казва на близките, че войникът е загинал бързо, на той наистина издъхна бързо. Случи се пред мен. Така и не разбра какво става.

— О — въздъхна Флорънс, сякаш той й казваше, че Дънкан не е загинал, толкова сладко и освежаващо беше облекчението. — Много ви благодаря. Радвам се, че ми казахте.

Три месеца по-късно получи писмо от офицер, който се прекланяше пред куража на Дънкан и съобщаваше, че той е награден посмъртно с военен кръст…

Седна да напише кратко писмо на Марджъри, изрази съчувствието си към Тери и добави колко много и се иска да им отиде на гости, когато той се почувства малко по-добре…

Двайсета глава

Погледна, доколкото можа тайно, пристигналия есемес: „Къде си?“

Очевидно не го направи достатъчно тайно, защото Бианка забеляза. Намръщи се едва забележимо и Сузи веднага изключи телефона и насочи цялото си внимание към обсъждането.

Заедно с Бианка и Лара чакаха идването на парфюмериста, а най-голямата изненада бе Флорънс. Сузи нямаше да бъде толкова изненадана, ако знаеше, че макар лейди Фаръл да беше против пускането на парфюм, Флорънс бе подкрепила идеята. Тя сподели гледната си точка с Бианка при едно от посещенията и в магазина и сега потвърди.

— Както ви казах, госпожо Бейли, много от клиентите ни, откакто се помня, са ни питали дали ще пуснем парфюм. Напоследък пък се интересуват от ароматни свещи, такива неща. Според мен идеята е чудесна, но ще струва ужасно скъпо. Пускането на парфюм няма да мине евтино.

— Не, разбира се. Радвам се обаче, че идеята ти допада, Флорънс. Другата седмица имам среща с парфюмерист; просто ще обсъдим идеите. Ще намериш ли време да дойдеш? Много ми се иска да чуя мнението ти. А, да, Флорънс, моля те, наричай ме Бианка. — Тя и отправи бърза усмивка и излезе на аркадата. Флорънс се почувства поласкана и малко притеснена. Преди много години можа — по-скоро й беше позволено по време на благосклонен разговор с лейди Фаръл — да се обръща към работодателите си с Корнилиъс и Атина. Когато не бяха в офиса, положението бе доста различно…

Тя пристигна малко рано; беше дошла пеша, за разлика от другите присъстващи.

— Какъв пример ни даваш, Флорънс — усмихна се Бианка. — Сигурна съм, че никой друг от присъстващите не би извървял пеша целия път.

— Обожавам да вървя пеша из Лондон — отвърна остро Флорънс. — Така виждаш всичко с различни очи — и магазините, и хората, и дрехите — е, трябва да си смениш обувките, когато пристигнеш, но това не е чак такъв проблем.

Бианка погледна към краката на Флорънс, в ниски, но изключително елегантни лачени обувки. Бяха толкова различни от маратонките, които хора, четирийсет години по-млади от нея, смятаха за жизненоважни, когато искаха да извървят дори осемстотин метра. Тя бе изключително елегантна в тъмносиня рокля от крепон до средата на прасците, която носеше подписа на „Джийн Мюр“, скрита под мек кремав жакет, който Бианка с удоволствие би носила, малка сламена шапка, с извита надолу от едната страна периферия, и малка платнена чанта, в която сигурно бяха пъхнати обувките.

— Разбира се — отвърна тя. — Джемайма, би ли завела Флорънс в банята ми, за да си смени обувките. Остави си сакото и шапката тук, Флорънс. Сакото е страхотно! Харесва ми целият ти тоалет, разбира се.

— Благодаря. Сакото е от „Зара“ — уточни Флорънс, — отпреди няколко сезона за съжаление. Там трябва доста да потърсиш, но аз много харесвам магазина.

Бианка си представи как Флорънс се промъква през препълнения с клиенти „Зара“, как преглежда моделите и избира сако, което би стояло на жена на една четвърт от годините й.

Парфюмеристът Ралф Гудуин бе предложен на Бианка от Морис Фулдс, главния химик на лабораторията. Тя не харесваше Морис и въпреки че Лара беше дошла с двама души, единият от които много и допадаше, той не притежаваше способностите и компетентността, а Морис Фулдс я увери, че Ралф Гудуин е идеалният човек за целта: работеше в голямо предприятие в Съсекс не само за козметичната индустрия, а за всичко, което имаше нужда от парфюм — прах за пране, почистващи препарати и, разбира се, тоалетни принадлежности.

С нищо не приличаше на парфюмерист: беше в началото на петдесетте, същинско конте, помисли си Сузи, в костюм на райе, с лъснати до блясък обувки и акцент като по Би Би Си. Но пък парфюмеристите, особено в днешно време, сигурно са просто лаборанти.

Настани се до Сузи.

— За мен е огромно удоволствие — каза той. — Много ви благодаря, че ме поканихте — нас — да помогнем. Както знаете, ние сме огромна фирма и аз съм един от шестимата парфюмеристи. Откъде да започнем?

— Нека първо преценим дали ще можем да работим заедно — каза Бианка, — така че бихме искали да чуем какво искате от нас, колко време смятате, че ще отнеме разработката. Ако решим да продължите, какво ще искате да вземете днес с вас?

— Аха — отвърна Гудуин, — преди всичко история. Трябва ми визия, история за какво е парфюмът, какво ще казва и постига. Можем да започнем със снимка на идеалния ви потребител. Какви дрехи ще носи тя, каква храна обича, на каква работа е, какви мебели купува, какви цветя харесва. Следват цветни мостри, тъкани, реклами от вестници или списания — всичко визуално, което интерпретира вашата идея за нея и към какво се стреми тя.

— Музика? — вметна Сузи.

Гудуин и се усмихна.

— Музика, да, много добре. Като каква музика звучи парфюмът ви?

— Господи — възкликна Лара, — това е страхотна игра. Я да помисля. „Итърнити“ сигурно е Малер.

— „Номер 5“, Гершуин. Поне така ми се струва — обади се Сузи.

— Не, твърде тежко е — намеси се Бианка. — Моцарт, струва ми се, „Диорлинг“ — Рахманинов…

— „Класик“ на Жан Пол Готие — Коул Портър — намеси се неочаквано Флорънс.

— Прекрасно — отбеляза Гудуин, който записваше трескаво в бележника си. — Виждам, че ще се сработим чудесно. Рядко попадам на клиенти с такова въображение. След това искам настроение: тя ексцентричка ли е — клиентката ви, — забележително интелигентна ли е, щастлива, нещастна?

— Със сигурност не искаме парфюм за нещастни жени — заяви Флорънс. — Мисля, че госпожа… искам да кажа Бианка — какво мислиш за жена, която има склонност към бунтарство? Или е малко лудичка? Поне под повърхността.

— Харесва ми.

— И още нещо… кажете ми, господин Гудуин — попита Флорънс, — все още ли седите като пред орган? По мое време парфюмеристите седяха на високи бюра, с десетки малки бутилки, подредени по полиците, с флорален аромат, мускусен, дървесен и буквално ги смесваха.

— За съжаление не. Сега формулите се изработват от компютър — въпреки че на първата ни среща ще ви донеса няколко стъкленици с аромати, с които буквално ще си поиграем, ще използваме тапи и пипети, ще смесим плодови аромати, ванилия, пачули, което е дървесен аромат, може би роза, която носи пудрен, сладък аромат — за да започна да разбирам какво имате предвид, когато говорите за миризма. След разговора ще донеса три или четири аромата.

— Господи — възкликна Лара, — всичко това ми се струва много вълнуващо.

— Госпожо Клемънтс — Лара, може ли да ви казвам Лара, — парфюмът е най-вълнуващото нещо на света. Може да е своеволен, може да е покорен — вие избирате и аз съм уверен, че ще успея да го открия за вас.

— Сигурен ли сте, че ще успеете да го създадете навреме? Готовите мостри ще ни трябват за следващия януари, когато предстои първата ни голяма конференция.

— Сигурен съм. Не говорим за огромен бизнес, цифрите, които ми подавате, са… незначителни.

— Не знам — заговори Сузи. — Вижте Джо Малоун, само няколко парфюма се правят в нейната фабричка, но благодарение на добре измислената история и на великолепната и кампания с тестери — сигурна съм, че това ви е известно, едно малко мускалче като подарък към покупката на клиента — тя властва в цял свят, както казват. Можем да направим нещо подобно. Хем еднакво, хем различно.

— Както кажете, госпожице Хардинг, сигурен съм, че ще се справите. Държа да подчертая, че проектът много ми допада и бих искал да работя с вас.

— Добре, господин Гудуин, ще се свържа с вас — обеща Бианка. — Да разбирам ли, че мога да дойда да ви посетя на работното място? Чувала съм, че имате модели в естествен размер на бани, кухни, прекрасни неща като помещения за тестване на аромати.

— Точно така. Освен това се прочухме с благоуханните примамки.

— Благоуханни примамки ли?

— Да. Благоуханието, което се носи от банята, подтиква хората да влязат.

— Мили боже! Научихме толкова много днес.

— Много се радвам. Можем да уточним датата на посещението ви, преди да си тръгна.

— Чудесно — съгласи се Бианка.

Франсин работеше с клиентка, когато Флорънс се върна в Магазина. Атина също беше там и изглеждаше гневна.

— Добре че бях тук да се оправя с всичко — заяви тя, сякаш навън се виеше опашка чак до „Пикадили“. — Къде беше?

— На среща — отвърна Флорънс, свали си шапката и косата и се разстла на буйни къдрици. Навремето кестеняви, същите къдрици сега бяха поддържани — доста скъпо — в златистокафяв цвят като черупка на костенурка, както тя го описваше на всяка нова фризьорка.

Атина, която поддържаше късо подстриганата си коса бяла вече десет години, се отнасяше презрително към косата на Флорънс и не пропускаше да подчертае, че този цвят е жалка работа след определена възраст.

— Все пак всички знаят, че не е истински. Пълна загуба на време!

Само че бялата коса отиваше на порцелановата й кожа, както Флорънс винаги изтъкваше в отговор, но не и на по-тъмния, маслинов оттенък на Флорънс.

— Каква беше тази среща? С кого?

— С Бианка Бейли. И с Лара Клемънтс и Сузи Хардинг — отвърна Флорънс с меден глас, също като усмивката й.

— За какво?

— За парфюм.

— Парфюм ли? Да не би да искаш да кажеш, че тя ще започне разработката на парфюм? Невероятно. Казах й да не го прави. Защо?

— Сигурно защото не е съгласна с теб — обясни Флорънс. — Искаш ли чай, Атина?

— Не, благодаря. Не разполагам с толкова много време. Отивам във „Фаръл“. Там ме чакат сто задачи.

Половин час по-късно, докато седеше в кабинета си, изнервена от досада, се замисли за парфюма. Това бе друг парфюм, за който мечтаеше преди четири десетилетия…

Когато се върна в офиса си, Сузи включи телефона: имаше три есемеса и две съобщения на гласовата поща. Всичките бяха кратички и злобни. Мама му стара! Тъпият Хенк. Трябваше да престане с тези номера, докато тя се опитва да работи — а и тя не биваше да му позволява да й въздейства по този безобразен начин.

Спокойно, Сузи, помисли си тя, по една случайност всички аса са в теб. Точно така е.

Той изглеждаше много ядосан. Беше нетипично за него; обикновено проявяваше разбиране към подобни проблеми.

— Виж — каза тя тревожно. — Просто няма друг вариант. Не мога да отида.

— Разбира се, че можеш. Ако става въпрос за среща, отложи я.

— Не мога.

— Мама му стара! — Той никога не ругаеше. — Не знам какво ще обсъждате на срещата, но става въпрос за бъдещето на дъщеря ни. Не мога да повярвам, че не разбираш кое е по-важно.

— Патрик, става въпрос за родителска вечер. Ходил си и преди вместо двамата, аз…

— Госпожица Блакман иска да се види с нас след това.

— Не, Патрик, извинявам се, но наистина не мога. Тази среща е изключително важна — с Лара и лабораторията. Госпожица Блакман ще ни надува главите заради онази глупост с бягството, но ние вече обсъдихме въпроса с Мили…

— Аз бях този, който обсъди въпроса с Мили. Ти така и не стигна до него.

— Не съм ли! Говорих надълго и нашироко с нея…

— По телефона! Що за послание мислиш, че й предаваш по този начин? Че това не е чак толкова важно, защото работата ти е по-важна. Това е потенциална опасност и трябва да насочим цялото си внимание натам.

Тя знаеше, че той е прав. Както винаги, когато я притиснеше в ъгъла, тя ставаше отстъпчива.

— Много се извинявам. Струва ми се обаче, че тя е наясно какво е направила и защо не е било правилно. Каза, че сте провели дълъг разговор. Нали не искаме да пресилваме нещата, Патрик? Сигурна съм, че ти ще успееш да убедиш госпожа Блакман, че сме се отнесли сериозно към въпроса. Да не говорим, че тя те предпочита пред мен — добави тя с кратка усмивка. — Освен това отдавна сме се разбрали, че ти ще ходиш, освен когато става въпрос за нещо наистина важно.

— Бианка, това е наистина важно. Добре, след като това е решението ти. Само че дължа да отбележа, че съм наистина шокиран. Сега би ли ме извинила, имам много работа.

Той излезе от стаята и остави Бианка неочаквано обзета от чувство на несигурност. Тази ситуация й беше непозната.

— Сузи, не искам да ти се меся, а ти можеш да пренебрегнеш мнението ми, ако решиш, но изглеждаш ужасно. — Големите кафяви очи на Джемайма бяха изпълнени със загриженост. Сузи бе толкова трогната, че усети как сълзите и напират. Предателските сълзи, които се бе опитала да скрие от Хенк, докато той й крещеше и я обвиняваше, че била пренебрегнала обажданията му, че се отнасяла към него като към нищожество.

Тя, разбира се, не успя и веднага попадна в неизгодно положение; той усети слабостта й, направи се на обиден и се оплака, че уж разправяла, че го обича, а след малко, преди да се усети, я свали на пода на кухнята и смъкна бикините й.

— Хенк, моля те, не тук! — каза тя.

— Какво? Я стига с твоите тъпи претенции. Преди ти харесваше да го правим тук.

— Знам. — „Само че боли“, искаше да му каже, но той вече бе навлязъл грубо в нея, устата му смаза нейната, ръцете му, твърди, подобни на хищно животно стиснаха бедрата й, повдигнаха я, раздвижиха я около него. Тя не беше готова и усети болка, която беше и емоционална, защото той я подлагаше на подобно насилие. Остана да лежи под него, преструваше се, само и само да приключи.

Само че се представи твърде добре и когато той свърши, се усмихна триумфално.

— Така вече е по-добре, сладурче. Да продължим ли в леглото?

Най-сетне, след часове на болка и мъка, поне така й се стори, тя го усети как се отпуска до нея и потъва в дълбок, необезпокояван сън, както винаги след секс. Измъкна се предпазливо от леглото, влезе в банята и лежа дълго в горещата вана, изранена, цялото тяло я болеше, гърдите и със синини на местата, където я бе хапал и смукал, бедрата също, от едрите му злобни ръце.

— Добре съм — успя да избъбри тя, макар да й се искаше повече от всичко да сподели с Джемайма, а знаеше, че не може. — Просто… дойде ми. Спах много зле. Благодаря ти. Ще се оправя.

— Горкичката — каза Джемайма. — Какво ще кажеш тогава за чаша чай? В чантата имам силни хапчета. — Сузи и беше безкрайно благодарна, че не продължи да я разпитва, макар да беше очевидно, че не вярва на нито една дума от обяснението и, но поне го прие.

— Да, благодаря. С удоволствие, благодаря ти.

— Бианка искаше да те види — продължи Джемайма, — но съм сигурна, че може да почака. Поне докато хапчетата подействат.

— А, добре. Добре — отвърна Сузи. — Би било чудесно, ако има начин да вляза след малко. Джемайма, моля те, не й казвай, че не се чувствам добре, много те моля. Това е твърде неподходящо извинение.

— Ще й кажа, че говориш с Ана Уинтър за ексклузивно интервю в американския „Вог“ — реши Джемайма с усмивка, а когато видя изражението на Сузи, продължи: — Не се тревожи, Сузи, аз ще оправя нещата.

На Бианка каза, че много се тревожи за Сузи, че тя очевидно има някакъв проблем, но засега могат единствено да чакат и да не я притискат. Когато Джемайма добави, че по врата на Сузи е видяла грозни синини, прекалено високо, за да се скрият от бялата риза с набори, които очевидно не се бяха озовали там по щастливо стечение на обстоятелствата, тя бе отвърнала.

— Добре. — След това добави: — Дръж я под око, Джемайма, моля те.

Тъй като Бианка не проявяваше никакво търпение към слабостите на персонала, както и към собствените си слабости, Джемайма си каза, че тя прави голям жест, а след това съобщи на Сузи, че срещата ще бъде в дванайсет и трийсет.

Двайсет и първа глава

Хати Ричардс съвсем не отговаряше на представите на хората за химик, който създава козметични продукти. Беше висока и обикновена, с гримирано лице, невзрачна коса, със светлокафяв костюм с панталони, който не допринасяше с нищо като цвят или кройка. Бианка й се усмихна решително и даде знак и на двете с Лара да седнат.

— Много ви благодаря — каза Хати Ричардс и гласът й беше първата изненада, защото се оказа нежен и красив. — Кажете ми какъв човек търсите.

— Ами — започна Бианка, малко стресната като интервюиращ, — очевидно химик. Лара ми каза, че…

— Не, не — прекъсна я Хати. — Говоря за серия.

— Не става въпрос за определена серия. По-скоро за серия вътре в серията, която ще се продава заедно със сегашната и ще бъде представена другото лято. Това, разбира се, е строго поверително.

— Разбира се — закима Хати Ричардс. — За масовия пазар ли говорим или се целите към нещо по-престижно?

— Определено към нещо по-престижно. Търся продукт, който може да застане редом с „Крема“. Най-точно казано, искам да се разработи негова нова версия. Тя ще тръгне с новите продукти.

— Според мен не бива да го правите — заяви Хати Ричардс, — това е равносилно на лудост. Та кремът е най-страхотният ви продукт! Истинска лудост!

Не и липсваше самоувереност, това бе повече от ясно. Бианка не знаеше дали да се радва, или да се подразни.

— Може и да си права — отвърна любезно тя, — но той е, както ти изтъкна, най-силният ни продукт, нещо, върху което да надграждаме. Чувствам, че новите трябва да са на същата основа.

— Добре, но не да го имитират, нали? „Крема“ е великолепен продукт. Така че… представям си гама от около пет продукта, поне като начало. Дневен крем, тонизиращ крем, почистваща течност, маска или нещо подобно и, разбира се, самия „Крем“. Според мен това е предостатъчно като начало. Освен ако не направите допълнителна версия на „Крема“, но така само ще развалите оригинала, ще намекнете, че нещо му липсва.

— Ами… да. — Това бе повече от дразнещо. Кой наемаше кого за работа?

— Може обаче да пуснете „Супер Крема“. Той ще се използва само за специални случаи — за леденостудена зима, при полети със самолет, когато сте по-задълго в хотел…

— Че какво му е на престоя в хотел, когато става въпрос за кожата? — попита Бианка.

— О, госпожо Бейли, централно отопление, затворени прозорци, климатици — както и да е, дори това едва ли е подходящият отговор. Ако искате, ще помисля.

— Добре. — Бианка не беше сигурна дали ще може да работи с Хати Ричардс. — Освен това мисля, че трябва да пуснем и някои цветни продукти.

— Не можете да пуснете просто някои цветни продукти? Или пускате всичко, или нищо, по двайсет от всичко. Аз съм против това.

— Много ми беше интересно да чуя мнението на външен човек — отвърна Бианка, докато се опитваше да си върне контрола над ситуацията.

— Аз вероятно бих направила следното — продължи Хати, — ще обърна внимание на грижата за устните: най-вече овлажнител за устни, след това пет глоса и една спирала. Има нещо в спиралата, което я прави като продукт за кожа. Не е ли така? — обърна се тя към Лара, очевидно решила, че Бианка е на същото мнение.

— Всъщност точно така — кимна Лара, — досега не се бях замисляла, а ти, Бианка?

— Не знам дали съм съгласна, но…

— Работата е там — продължи Хати Ричардс, — че няма да използвате гадна спирала, нали? Трябва да пазите очите си. Ако получите разрешително. Не виждам защо да не получите. Досега не се бях замисляла. Да се грижи за очите ви вместо вас… това е един от плюсовете на добрия продукт.

— Така — обади се Бианка, усетила, че предложението е почти гениално, — работата е там, Хати, че колкото и да ми харесват идеите ти, съществуват проблеми. Създавам екип от нулата…

— Защо? — попита Хати.

— Защото… ами защото имаме нужда от съвършено ново начало.

— Защо? — повтори въпроса Хати.

— Мисля — намеси се Лара, — че е така, защото химиците, с които разполагаме, не са на нивото, което ни трябва.

— Но защо? — обади се Хати. — Те все пак правят „Крема“. Знам, че има малки подобрения през последните пет години. По-лек е, но също толкова богат.

— Така е, но формулата е много стара.

— Добре, но въпреки всичко те го правят. Това не е зле. Както и да е, няма такова нещо като лош химик. Няма и това е. Работната задача е лошо формулирана. Работната задача и стандартът.

— Искаш да кажеш, че ще можеш да работиш с нашия смахнат стар екип ли? — попита очарованата Лара.

— Разбира се — стига те да искат, а това зависи от вас. Аз ще подавам идеите, аз ще формулирам работната задача, аз ще определям стандартите. Между другото с колко човека разполага?

— Ами… с трима. Скоро обаче ще станат двама — уточни Бианка.

— Достатъчно са. Стига да са компетентни, готова съм да ви гарантирам, че ще мога да работя с тях. Има два добри цветни продукта в гамата ви, мога да работя с тях — „Смаджис“, изключителни са. Цветовете са малко нехармонични в два случая, но концепцията и формулите са страхотни. Сигурно те са ги правили.

— Ами… да.

— И лабораторията е тук, така ли? А фабриката?

— Ийлингтън.

— Струва ми се супер.

— Супер е, но е скъпо — обади се Бианка. — Затова…

— Можете да преместите всичко, и офиси, и лаборатория, целия този панаир. Би било добре, ако е на едно място…

— Виж, Хати — намеси се Лара, когато забеляза, че Бианка все повече се дразни от реорганизацията на фирмата, — би ли ни оставила за пет минути? Трябва да обсъдим важен въпрос, който няма нищо общо с теб. Току-що получих есемес от отдел „Продажби“. След това ще продължим.

— Няма проблем — отвърна Хати. — Днес съпругът ми ще вземе децата от детската градина. Разполагам с предостатъчно време.

— Значи имаш деца? — попита Бианка. Постара се да покаже интерес и да прикрие учудването си.

— Да, близначета. След два месеца стават на три. Това нали не е проблем?

— Не — увери я Бианка. — Съвсем не. Аз имам три деца, а хората от „Продажби“ също си имат наследници.

— Значи всичко е наред — усмихна се одобрително Хати. — Тук ли да изчакам? — попита тя.

— Да, моля те. Искаш ли нещо за пиене? Джемайма…

Седмица по-късно Хати Ричардс бе интервюирана в присъствието на Бърти, а назначението и потвърдено на следващия ден. На Морис Фулдс казаха, че ако иска, може да излезе в пенсия и ще получи огромна компенсация. Той прие с нежелание, а на другите двама химици беше казано, че ще работят с новия си шеф от следващия понеделник.

Бърти откри, че Хати е запален градинар, и докато я изпращаше, й каза, че с удоволствие ще чуе идеите и за ликвидирането на отровните гъби, които бяха нападнали живия му плет от лигуструм, храст, за който тя призна, че е писала материал, след като завършила Оксфорд.

— Оксфорд ли? — повтори Бианка, когато Хати се отдалечи достатъчно. — Не мога да повярвам.

— Бианка Бейли — разсмя се Лара, — ти си невероятен сноб.

Беше последният ден от курса й, на Луси и домъчня. Всичко й бе харесало безкрайно, беше научила много, беше се сприятелила с други.

Същия ден, на обяд, всички обсъждаха бъдещето, което неочаквано им се стори истинско и страшно.

Фенела, която би могла да бъде манекенка, току-що се бе записала в „Сентрал Сейнт Мартинс“ да учи фотография, а междувременно се беше сприятелила с местен фотограф, който и беше предложил постоянна работа — да прави грима на момичетата, които идват за портретни снимки, а пък Луси откри момиче, което щеше да се омъжва и щеше да гримира първо нея, после и шаферките. Засега това беше единствената й поръчка, но и казаха, че често след това започват да валят нови.

Работата й в „Ролф“ щеше да продължи още известно време; оставиха Марджъри на работа още два месеца, докато тръгнеше новият замисъл на баща й, или както той го наричаше: „консултанти в движение“ — новонаети момичета щяха да се прехвърлят от магазин в магазин, да работят по промоции, да правят демонстрации, да обслужват щандовете на „Фаръл“ и да знаят какво е мнението на клиентите. След пускането на новите продукти фирмата щеше да инвестира в две нови момичета, но поне за момента сегашното състояние щеше да тушира донякъде проблемите, възникнали около уволнението на момичетата.

— Флорънс! Идеята е великолепна!

Флорънс се усмихна в слушалката, когато чу мнението на Бианка.

— Помислих си, че ще се получи.

— Трябва да се получи! Ще се получи, Флорънс. Сигурна съм. Ти си гениална. Благодаря ти.

Точно това каза и той, дума по дума. Тя разбра още щом изрече думите, че ще ги помни винаги и наистина не ги забрави. Петдесет години по-късно все още ги помнеше. „Ти си гениална. Благодаря ти.“

Тогава настоя да отидат на чай в „Риц“.

— Тъкмо ще поговорим още.

Там, сред палмите, по настояване на Корнилиъс пиха шампанско, чай „Ърл Грей“ — колкото и да беше странно, двете напитки вървяха заедно много добре, — похапнаха сандвичи с пушена сьомга, кифлички със сметана и малки петифури, разговаряха дълго, първоначално обсъждаха идеята й — както при всички нови промоции ако не друг, то поне лоялните клиенти трябваше да получат малък подарък под формата на мостра от някой продукт, а след това заговориха за разрастването на фирмата, за успеха на продуктите; после минаха на други теми, как Корнилиъс се надявал Флорънс да е много щастлива, колко се радвал, че била с тях, колко много я ценели двамата с Атина. Тогава оберкелнерът ги прекъсна и ги уведоми, че времето за чай е приключило и те едва сега забелязаха, че останалите клиенти са си тръгнали, разсмяха се, извиниха се, а той отвърна, че нямало нужда, защото било чест да ги наблюдава как се забавляват до захлас, въпреки това ги помоли да се преместят на бара…

Тя обаче отвърна, че не бива, а той попита защо да не бива. В същия момент тя си зададе същия въпрос и си каза, че една чаша шампанско ще й дойде добре.

— Предпочиташ ли коктейл? — бе попитал Корнилиъс и тя отвърна, че ще й бъде приятно да изпие един коктейл с шампанско, а той поръча, тя отпи и скоро след това се почувства доста замаяна, Корнилиъс призна, че с нея е изключително забавно да се разговаря, защото бе добре информирана за всичко, и я попита какво мисли за широко обсъжданата връзка между принцеса Маргарет и полковника от авиацията Питър Таунзенд.

Флорънс заяви, че ако принцеса Маргарет иска връзка с разведен мъж, проблем няма, но може би трябва да действа по-дискретно, отколкото досега.

— Дали ще се омъжи за него е друг въпрос. Не съм сигурна, че това ще се отрази добре на страната. Или на сестра й — добави тя, — тъй като тя е глава на църквата.

— Разбирам — отвърна Корнилиъс. — Значи защитаваш извънбрачните връзки, така ли, Флорънс? Ти си била невероятно еманципирана.

— Приятно ми е да мисля, че съм еманципирана — призна Флорънс. — Всяка работеща жена с амбиции за израстване в кариерата би искала да е такава, нали?

— Значи имаш амбиции за кариерата си? — полюбопитства Корнилиъс.

— Разбира се.

— И как ги виждаш? Питам дали се стремиш към място в борда — държа отсега да те уведомя, че няма да се противопоставя на подобна възможност, когато му дойде времето, — това ще промени баланса на силите в търговска къща „Фаръл“ поне малко. Може би си се насочила към друга фирма, друг борд?

— Може би да — някой ден — точно така. Да.

— Защо?

— Ако се издигна на висок пост в търговска къща „Фаръл“, със сигурност от време на време ще се окажа изправена срещу вас с Атина. А това няма да доведе до нищо добро. Ако обаче отида в „Ярдли“ или „Коти“ например, това няма да има никакво значение. Освен това мисля, че на вас ви е трудно да ме приемате сериозно.

— Напротив, приемаме те много сериозно — няма да го понеса, ако решиш да ни напуснеш.

— Наистина ли? — Тя бе изпила толкова шампанско, че започна да се държи флиртаджийски. — Защо?

— Защо ли? Заради идеите ти, заради визията ти за магазина, заради цялата ти философия за фирмата, която напълно съвпада с нашата.

— Ясно. — Колкото и да беше глупаво, тя се почувства разочарована, ала това не продължи дълго.

— Освен това — добави той напевно, приведе се напред и я погледна в очите. — Ще ми липсваш, лично на мен. Много ще ми липсваш. Аз… много държа на теб, Флорънс. Наистина много. Просто не мога да ти опиша колко много.

Той се приведе още по-напред, протегна ръка и започна да милва много нежно нейната ръка.

Тя остана дълго време неподвижна, впила големите си тъмни очи в неговите сини очи, без да отмества ръката си под неговата.

Случаен наблюдател също на бара щеше да остане очарован от тази картина — прелестна жена, облечена елегантно, на която забележително красив мъж очевидно предлага, макар и дискретно — и сигурно щеше да се запита каква е историята им и как ли ще завърши всичко.

Онова, което случайният наблюдател нямаше да види, бе почти незабележимото стягане и преплитане на пръстите им, преди жената да се отпусне назад и да посегне отново към чашата с коктейла, за да отпие с трепкаща, едва забележима усмивка по изваяните й устни. Нямаше да види как, след като те си тръгнаха — скоро след това, — се качиха бързо в едно такси и за кратко останаха в двата края на седалката, все още усмихнати спокойно един на друг, преди буквално да се хвърлят в прегръдките си и да започнат да се целуват жадно, ненаситно, почти отчаяно.

Двайсет и втора глава

Идеята е много добра. Благодаря ти.

Бианка се усмихна неуверено на Сол Финлейсън, седнал от другата страна на масата. Той я караше да се чувства неуверена и тя се запита дали оказва същия ефект и върху другите. Не познаваше друг толкова самоуверен човек. Беше довел Дикън на съботния обяд във вилата им, след като Патрик предложи с известно съмнение, а той прие с изненадваща готовност.

„Много добра“ беше изключителна похвала, а по изражението му не се четеше почти нищо. Но той всъщност й се усмихваше. Поне допреди малко. Както винаги, усмивката не се задържа.

— Да, много добра идея — повтори той.

На нея пък и се струваше, че идеята не е чак толкова добра: Дикън да се зарадва на часовете по джудо, на които Фърги ходеше в понеделник след училище. Сол се оплакваше, че той няма достатъчно занимания след училище.

— Прибира се и доколкото разбирам, се мотае.

— Има какво да се каже по този въпрос — каза Патрик. — В днешно време имат прекалено много наставления и не им остава време да се отегчат. А човек трябва да бъде отегчен, за да развие вътрешните си заложби. Като дете бях непрекъснато отегчен и тогава открих, че обожавам да чета.

— Не искам Дикън да прекарва вечерите си забол нос в някоя книга — заяви Сол.

— Сол! Как можа да кажеш нещо толкова ужасно — разсмя се Бианка.

— Защо? Има нужда от физическо натоварване. — Има твърде много енергия.

— А ти какъв вариант обмисляше? — попита Патрик. — Нещо като плуване ли?

— Не, той ненавижда плуването — обясни Сол, без да обръща внимание на радостните викове, които долитаха откъм басейна. — И без това ходи на плуване от училище.

Тогава Бианка направи предложението, защото часовете по джудо на Фърги бяха в Хампстед и майката на Дикън, Джейни Финлейсън, с която той живееше през седмицата, беше в Хайгейт.

— Добре. Ще й кажа да уреди нещата.

Бианка се запита дали не трябва да съжали Джейни.

— Аз мисля да поплувам — каза Патрик. — Ще дойдеш ли с мен, Сол?

— Не, благодаря. Ти върви, Патрик. Аз ще прегледам вестниците. Имам доста за наваксване.

— Добре. Бианка, ти ще дойдеш ли?

— Ще отида да се поразходя. Цял уикенд не съм помръдвала.

— Ще дойда с теб — реши Сол, — стига да нямаш нищо против.

— Разбира се, че не — отвърна Бианка. Не се зарадва особено, въпреки това събра сили и му се усмихна.

— Приятно прекарване — пожела им Патрик. — Ще се видим на чай.

— Да наглеждаш децата — нареди Бианка.

— Разбира се — отвърна той. — Винаги ги наглеждам. — Намекът беше ясен и тя го погледна остро.

— Точно така. Разбира се. Благодаря ти.

Поведе Сол Финлейсън към портата, от която се влизаше в гората. Там беше хладно и тъмно — прекрасен контраст със слънчевия ден.

— Приятно е — отбеляза той. — Не обичам много слънцето. Много се старая, но нещо не се получава.

Тя се разсмя.

— Няма нужда да се насилваш. Пълнолетен си. Нали така се казва.

— Самата истина. Работата е там, че много от нещата, които харесвам, се случват на слънце.

— Кое например? Мислех те за мъж, който харесва типичния английски климат. Горещината не е най-подходяща за конните надбягвания. Същото се отнася и за работата. Не знам какви са другите ти предпочитания.

— Не са много. През по-голямата част от живота си съм работил. Също като теб, струва ми се — добави той очевидно в опит да поведе любезен разговор.

— Точно така. А пък децата запълват значителна част от онова, което ти би нарекъл време за хоби. Приятно ми е, когато съм с тях, обичам да си намираме занимания.

— Виж ти. Изненадан съм.

— Защо? — Тя се почувства длъжна да се защити. — Дано не ти приличам на онези ужасни майки, обсебени от амбиция за власт.

— Не — отвърна той и я погледна много сериозно. — Само че не знам как успяваш да постигнеш онова, което вършиш, без да си една от тях.

— Умея да балансирам — обясни тя.

— Кой го казва?

— Аз. А, да, и всички, които работят за мен. Всеки журналист, който ме е интервюирал. — Тя се усмихна. — И аз не споря.

— Мен не ме бива в тази работа — призна той. — Много е трудно да балансирам покрай онова, което върша. Ако клиент ми позвъни в три сутринта, трябва да се отзова. Не физически, това е ясно, но трябва да започна да мисля, без да се разсейвам. Независимо от всичко работата ми харесва. Не бих искал нещо по-различно.

— Значи не опира до парите? — попита тя, неочаквано добила смелост.

— Не, разбира се. Важното е онова, което върша, защото знам, че го мога. Нали това е най-важното. Би трябвало да го знаеш.

— Аз… да.

— В моя бизнес изкарваш пари благодарение на ума си, уменията и знанията си — каза той, след като помълча известно време. — Това е война на нерви. Ако управляваш хедж фонд, превземаш света. Нито един учебник не е в състояние да те научи как се прави, нямаш никакви гаранции. Няма значение какво правят другите, има значение единствено да свършиш работата както трябва. — Той спря. — Извинявай, обикновено не говоря толкова много.

— Забелязала съм — усмихна му се тя.

— Ти обаче предразполагаш към доверие — призна неочаквано той. Бързата усмивка отново се стрелна към нея и изчезна. — Предполагам, че това е една от причините да бележиш успехи. Харесвам те — каза неочаквано той. — Харесва ми да съм с теб, да разговарям с теб. Не говоря често.

Тя му се усмихна, тъй като не можа да измисли какво да каже.

— И децата ти са симпатични. Благодарение на теб. Тревожа се за Дикън — добави той.

— Разбира се. Но е толкова сладък. Не е никак разглезен, поне така ми се струва.

— Разбира се, че е разглезен! — възкликна той. — Как да не е?

— Сол, нямам предвид, че не са му осигурени всички удобства в живота. Исках да кажа, че не е някой ревльо. Много земно момче.

— Мразя това определение — каза той. — Земен. Какво означава?

— Извинявай. — Тя прекъсна разговора и продължи да върви мълчаливо. Той я погледна.

— Не, аз се извинявам — подхвана отново той след дълго мълчание. — Бях груб. Кажи ми какво имаше предвид.

— Исках да кажа, че е здраво стъпил на земята, че е щастлив и самоуверен. И е с чудесни обноски.

— За тази работа трябва да благодаря на майка му. За обноските. Въпреки че и аз се старая. Днес се постарах много.

— И се справяш много добре — разсмя се тя. — Така че… кажи ми в какво отношение е разглезен Дикън?

— Бианка! Той има двама родители, които не спират с опитите да се преборят за обичта му. Той не е глупав. Когато порасне, ще го разбере и ще стане манипулатор…

— Не е задължително.

— Напротив, ще стане. Майка му е много справедлива, никога не казва „татко се държи гадно с мама“. Тя е много свестен човек. Често ми се иска пак да сме заедно — добави той.

Пред всички тези разкрития тя се почувства достатъчно смела, за да продължи.

— Тогава… защо?

— А, с мен е невъзможно да се живее. Наистина е невъзможно. Както и да е, нека сменим темата. Много ми е приятно, че харесваш Дикън.

— Наистина го харесвам. Много.

— Съпругът ти постъпва на работа другата седмица. Какво мислиш по въпроса?

— Много се радвам, разбира се.

— Кажи ми честно, какво мислиш?

— Очарована съм — отвърна убедено тя. — Разбира се, че съм и притеснена. Не че няма да се справи с работата, защото е изключително умен. Само че има опасност да не му допадне. Той е много общителен човек, а онова, което ще върши при теб, е работа за самотник.

— Ти даде ли му кураж?

— Да — потвърди тя. — Реших, че ще му се отрази добре.

Той най-неочаквано се разсмя, също като дете, спонтанно.

— И на мен.

— Надявам се да си прав.

Бяха стигнали до езеро, огледално гладко и спокойно. Сол се наведе, вдигна няколко камъчета и хвърли едно. То подскочи пет пъти по водата. Тя му се усмихна.

— Много си добър.

— Много — кимна той. — Упражнявал съм се. Когато бях малък, все това правех. Обзалагах се със себе си. Ако го накарам да подскочи три пъти, ще ме изберат в отбора по крикет, пет пъти и ще ме приемат в Оксфорд, шест пъти и… — Той замълча.

— Шест пъти какво? — настоя тя. — Какво щеше да постигнеш с шест?

— А, тогава вече се бях прехвърлил на момичетата.

— Ясно. Значи седем пъти и момичето е твое.

— Нещо такова. — Той я погледна с известно неудобство.

Тя се разсмя.

— Кое беше най-голямото ти достижение? Осем ли? С него какво постигаше?

— Никога не съм достигал осем — призна той. Сведе напрегнато поглед към нея.

Тя се почувства неловко, почти смутена, наведе си и вдигна камъче.

— Ще пробвам — заяви тя. — Знам теорията, татко се опита да ме научи. Той може да направи около три. Но аз така и не успях.

— Давай, пробвай. Не е чак толкова трудно.

Не успя, всеки път камъчето потъваше.

— Очевидно баща ти е бил лош учител.

— Напротив — отвърна обидено тя. — Беше страхотен.

— Добре, какво друго ти е казал?

— Да не приемам не за отговор, да не следвам глутницата. Най-важното, казваше той, е да върша онова, в което съм добре, не да се боря с другото.

— Прекрасен съвет. Той жив ли е?

— Да. Мама почина, когато бях на деветнайсет, той е учен, води лекции по средновековна история, живее в друг свят. В известен смисъл това е добре, разбира се, мама не му липсва колкото предполагах, но не ме разбира изобщо. Понякога от това боли.

Тя замълча, почувства се необичайно разтърсена от чувствата. Наведе се и взе ново камъче.

— Ще опитам отново…

— Недей. Послушай съвета на баща си. Остави тази работа на онези, които я могат. Ето, виж. — Той хвърли. Камъчето послушно заподскача по водата. — Съвършена шестица. Беше приятно — призна той. — Както вече ти казах, не говоря често. Мислиш ли — попита неочаквано той, — че е важно да се разговаря с жени? За да им е приятно на тях? Вие с Патрик говорите ли много?

— О, да — кимна тя, — и на двата въпроса.

— Ясно. А на теб… приятно ли ти беше да разговаряш с мен?

Въпросът прозвуча така по детски, че тя се разсмя.

— Да, разбира се. Поласкана съм, че поговори с мен. Че поговори истински.

— Ами, да… — Той млъкна за миг, после продължи: — Да, май трябва да се връщаме.

— Добре — съгласи се тя, учудена от промяната в настроението му.

Той обаче не помръдна, просто остана, загледан мълчаливо в нея. Най-сетне заговори:

— Ти си много привлекателна, Бианка. Патрик е късметлия.

След това закрачи пред нея, право към къщата, без да каже и дума повече.

— Идваш или не? Искам да знам.

— Ами… още не съм сигурна.

— За бога! Защо да не си? Искам да уредя този въпрос.

Мили погледна Кари и се постара да не изпада в паника.

Не че не беше посмяла да попита родителите си, не че се страхуваше, че те ще откажат, по-скоро потръпваше от ужас, че ще се съгласят.

Стори й се върхът — поне отначало. Две седмици на яхта, с която да обиколят гръцките острови: след това обаче Кари и каза, че щели да дойдат и други хора.

— Още двама възрастни, най-добрите приятели на нашите, двете им момчета, а единият е направо божествен. На шестнайсет е и аз страшно, ама страшно си падам по него.

— Ами… супер. — На Мили идеята никак не й допадна; Кари през всичкото време щеше да преследва божествения, а тя щеше да остане със… — А другият?

— А, той е още бебе. На тринайсет.

— Супер — отвърна тя.

Вече на два пъти беше виждала как Кари забива момчета; беше луда по тях. Само че уикенд в Париж беше едно, докато две цели седмици на яхта съвсем друго. Почти й се прииска да откаже.

— Ще гледам да ми кажат довечера — обеща тя. — Само че са планирали някаква семейна почивка. Да не съвпаднат датите.

— Защо не ми каза досега?

Не й беше казала, защото не беше истина. Родителите й не бяха планирали нищо. Все разправяха, че щели да измислят нещо, но и двамата бяха погълнати от работа и така и не бяха започнали да действат.

Тази седмица обаче баща й щеше да работи до късно, а майка й беше разсеяна, все повтаряше, че няма време да планира ваканция.

— Ще отидем някъде, миличка, на всяка цена. Може да наемем някъде вила, само ние петимата, ще бъде много приятно, нали?

Колкото приятно, толкова и отегчително, помисли си Мили. Поне нямаше да е страшно. Нямаше да има божествени момчета, от които да се притеснява.

— Казвай — подсети я Кари на следващия ден.

— Извинявай, Кари, нито един от двамата не си беше вкъщи. Мама ще бъде вкъщи довечера, така обеща. Ще ти кажа утре сутринта.

— Гледай да ми кажеш. Иначе ще поканя някой друг.

Това бе достатъчно за Мили. Мисълта, че друг ще заеме мястото й на този вълшебен круиз, само за привилегировани, беше много по-мъчителна, отколкото тревогите дали ще я пуснат.

— Виж — заяви тя, — сигурна съм, че няма да имат нищо против.

— Да не ме изпързаляш — предупреди Кари. — Вашите обичат да те контролират, нали така? Колко шум вдигнаха заради един нищо и никакъв коктейл. Майка ти е звъняла на моята. Че ти на колко години си? На десет ли? Утре е крайният срок. Разбрахме ли се? Знам, че на Беа много ще й хареса.

— Добре, разбрах.

Само че майка й се прибра след осем и й се стори уморена и разсеяна.

— О, миличка, извинявай. Забравих, че татко ти ще закъснее, а пък аз трябва да свърша още малко работа.

— Мамо, Кари ме покани да замина с тях през ваканцията. За две седмици.

— Така ли? Къде?

— На яхта в Гърция. Щели да я наемат.

— Звучи интересно. Искаш ли да отидеш?

— Разбира се — отвърна тя и смаза всички съмнения.

— Ще позвъня на майка й. Ще поговорим по въпроса.

— Кога? Кари настоява за отговор.

— Веднага.

Прислужницата филипинка я уведоми, че семейство Мейпълтън били излезли.

— О, мамо, това е ужасно. Какво да кажа на Кари?

— Че ще говоря с майка й.

— Само че… мислиш ли, че всичко ще бъде наред?

— Да, Мили.

— Става — каза тя на Кари на следващата сутрин. — Мама няма нищо против. Щяла да звънне на твоята майка.

— Супер — отвърна Кари. — Господи, нямам търпение да видиш Ад. Той е върхът.

— Супер — отвърна по задължение Мили.

Надяваше се всичко да е наред.

— Здрасти, Патрик. Как върви?

Патрик се зарадва искрено, когато видя Джонджо.

— Джонджо, много се радвам да те видя.

— И аз. Какво ще кажеш да излезем да пийнем по нещо?

— Ами… още не съм приключил.

— Слушай, приятел, никога няма да свършиш. Тази работа не е такава. Как върви засега?

— А, добре — отвърна Патрик. — Добре. Харесва ми. Много интересно.

— Браво. Виж сега, мисля, че трябва да зарежеш работата за малко и да излезем да пийнем. Нали знаеш какво става, като забодеш нос в работата. Не забравяй контактите — много са важни за играта, поне така мисля.

— Сигурно — усмихна се широко Патрик. — Добре де, защо пък не.

Неочаквано се почувства много добре; с Джонджо можеше да разговаря като с равен, като човек, който има невероятна работа и живее благодарение на ума си, а не гледа времето да мине, докато партньорът на по-висок пост не се пенсионира.

Работата беше завладяваща и той усещаше, че става все по-добър; единственият недостатък беше, че се чувстваше самотен. През първите няколко седмици нито веднъж не се почувства отегчен; имаше чувството, че умът му е като след фитнес, получил подходящ стречинг, с раздвижени мускули, силен. За пръв път, откакто завърши Оксфорд, чувстваше, че не е просто на правилното място в подходящия момент, ами на най-доброто място, което можеше да си представи. Беше изключително приятно.

— Хайде. Тръгвай. — Джонджо го погледна и се усмихна широко. — Ще отскочим до „Корни енд Бароу“ на ъгъла, струва ми се прилично място. Виждаш ли се със Сол?

— Не много често — отвърна Патрик, — въпреки че дойде на обяд на вилата в неделята, преди да започна работа.

— Ти шегуваш ли се?

— Не. Защо?

— Защото той не води никакъв светски живот. Мили боже. А в работата как се държи?

— Просто ми хвърля папките, след това изчезва нанякъде. Засега не се е оплакал. Струва ми се доволен.

— Веднага ще разбереш, ако не е — каза Джонджо. — Той не пести думите. И още нещо. Вече изглеждаш поне с пет години по-млад. Очевидно работата ти се отразява добре.

— Да — потвърди Патрик и долови задоволството в собствения си глас. — Да, наистина ми се отразява добре.

Двайсет и трета глава

Бърти погледна имейла, който тъкмо изскочи на екрана му. Беше от Лара.

„Обади ми се, ако си все още там.“

Той и позвъни.

— Здрасти, аз съм — започна предпазливо той.

Не беше сигурен дали иска да говори с някого. Беше потънал в така наречената си домашна работа над закона за трудовата заетост — материята беше сложна и той предпочиташе да приключи в офиса, още повече че Присила не го оставяше на мира, постоянно го прекъсваше с въпроси за къщата и го питаше дали е премислил. А пък двете с Луси не спираха да се карат.

— Слушай, денят ми беше кошмарен, предполагам и твоят, да не говорим, че е доста късно. Ще ми се да хапна нещо и тъкмо ще прегледаме договорите на двама нови от маркетинга. Хайде. Ще те взема в пет. Много ми се иска да пробвам новото заведение на Мерилебън Хай Стрийт — обикновен бар, но храната ми се стори интересна последния път, когато бях там. До пет.

Бърти затвори папките. Щеше да му е приятно да вечеря с Лара, с човек, който не се отнасяше към него с пълно презрение…

Вечерта беше приятна: тя беше забавна, държеше се приятелски и много го поощряваше. Похвали го, че се справя блестящо, че фирмата вече е различна в сравнение с онази, в която постъпи, че новият маркетингов екип — тя и двамата и помощници — работеха чудесно.

— Оказа се прав за малкия смешник, аз сбърках. Той просто бълва идеи. Бутилка бяло, нали? Ако предпочиташ червено? Я да видим… Обичам морски дявол, а ти?

Бърти каза, че ще поръча паста а ла путанеска.

— Или спагетите на жриците на любовта, нали така им казваха?

— Бърти, това е най-дръзката забележка, която съм чула от теб! — Тя му се усмихна. — Държа да ти кажа, че се справяш страхотно с диетата. Лицето ти се е променило напълно, откакто пристигнах.

— Към по-добро ли? — попита притеснено Бърти.

— Разбира се, че към по-добро. В противен случай нямаше да кажа нищо.

— Това вече е облекчение — отвърна той, без да си проси комплимент, и тя прихна.

— Наистина си невероятен, Бърти. Откъде идва тази твоя ниска самооценка.

— Просто никога не е имало причина да бъде висока. С родители като моите има много да се желае. А пък мама не раздава лесно похвали.

— Ами баща ти?

— Той беше малко по-мил. Но пък беше толкова съвършен, толкова красив, невероятен чаровник и много умен, та мама вечно правеше неблагоприятни сравнения. Сигурно оттам тръгва всичко.

— Бих казала, че заприличваш на баща си все повече с всеки изминал ден. Сравнявам те с портрета, който майка ти настоява да държим в заседателната зала.

Бърти се разкъсваше между недоумение и желание да защити майка си.

— За нея е много важно да остане там — каза той, — за портрета говоря. Както обича да казва, фирмата нямаше да я има без него.

— Да, извинявай. Не трябваше да го казвам.

— Всичко е наред. Както и да е, не мисля, че приличам на него.

— Напротив. Баща ми беше банков мениджър, много красив и чаровен и дамите в Еджбастън го обожаваха. Само че ние се разбирахме прекрасно и той ми казваше, че младостта е невероятно щастие и че светът е все още в краката ми. Много се гордееше с мен. Поощряваше ме да постъпя в университета, защото много съжаляваше, че не е учил.

— Имаш страхотен късмет — потвърди Бърти.

— Знам — отвърна тя.

— Ами съпругът ти? — Той се интересуваше от миналото й изпълнено с любов, с подкрепа, напълно различни от неговото.

— Съпругът ми ли? Той си беше чисто и просто мръсник. Казваше ми, че ми липсва класа — това беше любимата му обида. Беше ходил на пансион, а пък аз бях завършила обикновено училище и той все ми се подиграваше на акцента. Но пък беше много сексапилен.

— Ясно — отвърна Бърти. Че как иначе. Това сигурно има значение за нея. Отпи голяма глътка вино.

— В началото всичко вършеше както трябва, изпращаше ми цветя, купуваше ми шампанско, водеше ме на невероятни места — Париж за уикенда, Южна Франция за рождения ми ден, Малдивите за медения месец. Беше невероятно.

Тя сведе замислено поглед над виното.

— Веднага след като се оженихме, вече му беше все едно. Непрекъснато излизаше да се налива с приятелите си. И двамата работехме за една фирма, той се умилкваше около всички момичета в пъба, а на търговски конференции и на други места, когато му казвах, че не ми е приятно, той отговаряше, че съм просто малко провинциално девойче, а той нямал намерение да се превръща в провинциален съпруг. Обичаше да ме показва, но се държеше така, сякаш току-що сме се запознали и аз съм просто поредното момиче за една вечер.

— Ужасно — обади се Бърти. Беше искрено възмутен заради Лара.

— Когато започнах да се представям по-добре от него, ревнуваше. Реши, че трябва да имаме деца и аз веднага разбрах защо. Искаше да си стоя вкъщи, да не правя друго, освен да се грижа за него. Отказах и той започна да ми изневерява. Само че… Бърти, извинявай, едва ли ти се слуша всичко това.

— Напротив — отвърна той. Не беше сигурен дали наистина е така, но пък научаваше много за Лара.

— Той, разбира се, много съжаляваше и аз реших да пробваме за бебе, забременях, след това направих спонтанен аборт. Беше ужасно — обясни тя, когато забеляза болката и смущението по лицето на Бърти, — но животът не е лек. Просто продължавай напред, това е мотото ми. Намерих си нова работа и той много се ядоса — и всичко започна отначало. Но в много по-застрашителни пропорции. Затова го напуснах. Справях се много добре в работата, след това си намерих приятен човек, с когото да съм щастлива. Щяхме да се женим и тогава неочаквано му поставиха диагноза рак на простатата. Почина след шест месеца.

— О, Лара! — каза Бърти. — Това е кошмарна история. — Изглежда, съдбата бе много по-благосклонна към него.

— Всичко е наред. Честна дума. Оцелях. Сам виждаш.

Телефонът му звънна.

— Извинявай — каза той и го погледна. — Жена ми се обажда, трябва да отговоря.

Обърна се настрани от масата.

— Здравей, Присила. Проблем ли има? Ясно. Много съжалявам, но тази вечер ми се налага да поработя повечко, не съм ли ти казал? Вечерям с колега. Какво? Ясно. Може би утре… не, не ме чакай, трябва да прегледаме едни договори — да, добре. Да, много съжалявам. Вече ти казах няколко пъти. Чао, Присила.

Приключи разговора и погледна засрамено Лара.

— Извинявай. Сега вече сгазих лука. Била ми запазила вечеря.

— О, боже — възкликна Лара. — Какво ще кажеш да прегледаме набързо договорите, преди да сме се напили, а след това ще мислим за други неща? Като например… брака ти. — Погледна го отново, а големите и сини очи танцуваха.

— Не мисли, че има нещо за казване — каза Бърти. — Говорим за един съвсем обикновен, щастлив брак. Има и недостатъци, но няма за какво да говорим.

— Няма ли? — учуди се Лара. — Това е добре.

Беше станало късно, когато си тръгнаха. Изпиха поне половината от втората бутилка вино и Бърти се чувстваше малко объркан. Бяха край вратата и той й помагаше да си облече палтото, когато тя се обърна и му се усмихна.

— Прекарах чудесно. А ти наистина много приличаш на баща си.

Незнайно как — старият Бърти, дори трезвеният Бърти никога не би направил подобно нещо — неочаквано се почувства неземно щастлив, усмихна й се, след това се наведе и я целуна — много нежно — по устата.

— И на мен ми беше много приятно — отвърна той. — Благодаря ти. Идеята беше твоя.

Тя го погледна, донякъде стреснато, след това го прегърна и всичко беше напълно невинно. Как иначе.

И много, ама много приятно.

Замайващо. Можеше да го нарече любовна връзка. Първата му мисъл, щом отвореше очи, и последната, преди да ги затвори вечер. Пропускаше обяд, беше твърде развълнуван, за да спи, не успяваше да се съсредоточи, освен над обекта на желание; сам не можеше да се познае.

И всичко това заради една работа. Направо нелепо. Но не можеше да отрече, че е точно така. А колко щастлив го правеше.

— Здрасти, приятел. Ще дойдеш ли за по едно?

Патрик се усмихна гузно на Джонджо.

— Не мога. Чака ме твърде много работа. Трябва да приключа тази вечер.

— Леле! Ама ти наистина си се запалил по тази работа.

— Така си е — отвърна сериозно Патрик. Просто не е за вярване. Достатъчно е да видя думите „извънредна печалба“ и се отнасям. Направо потъвам и не знам ден ли е, нощ ли е.

— Браво. Ами родителските ти задължения?

— Виж какво — каза Патрик и този път усмивката му не беше гузна. — Известно време ги дундурках аз. Сега вече не е мой ред.

Имаше няколко — не точно скандали, но разправии — с Бианка по този въпрос. Последния път беше разговор в училището на Мили, отбелязан с „Приоритетно събитие“ в мейла; Бианка бе категорична, че не може да отиде, значи трябваше да е той; Патрик каза, че и той няма как да отиде, така че никой от двамата не отиде; последва нов случай — гала състезанието на Фърги. Подобно нещо не се беше случвало нито веднъж, откакто бяха родители. Мили остана шокирана и дори Руби се разстрои също и плака през всичкото време, докато слушаше приказката си за лека нощ. Фърги се върна с медал за свободен стил под дванайсет години и го изхвърли в кофата за боклук, затвори се разплакан в стаята си, което бе напълно необичайно за него. Когато Бианка се прибра и се качи при него, той отказа да разговаря с нея. Тя се върна на долния етаж, разстроена, и започна да вдига масата след вечерята на децата. Там я откри Мили, след като беше извадила медала от боклука.

— Трябваше да отидеш заради него! — каза тя и изфуча от кухнята. Патрик се прибра малко по-късно и откри Бианка разплакана, нещо, което бе твърде необичайно.

— Просто… не е редно да е така — заяви тя, избърса очи с опакото на ръката си и размаза спиралата. — Те не са виновни, имат нужда от нещо по-добро.

— Съгласен съм — кимна Патрик.

— И какво ще правим?

— Извинявай, Бианка, но аз го правех през изминалите дванайсет години. Бях навсякъде, където имаха нужда от нас.

— Не е честно. Аз също давах приноса си, всеки път, когато можех.

— Точно така, а пък когато не можеше, не се замисляше дори за секунда. Патрик ще отиде, мислеше си ти, значи всичко е наред и хайде, заминаваш за Ню Йорк, за Единбург или Манчестър. Много ти беше лесно.

— Как може да си толкова несправедлив! Бяхме се разбрали как ще действаме. Аз ли бях виновна, че ти имаше работа с гъвкаво работно време, а аз нямах?

— А защо нямаше? Защото така те устройваше много добре.

— Патрик, този разговор е нелеп. Структурата на семейството ни се държеше на това.

— Не ти ли е минавало през ум понякога, че за тези неща трябва да се проявява гъвкавост? В последно време не бях щастлив на работното си място. Бях нещастен…

— Я не ми пробутвай тези приказки! Не си бил много нещастен.

— Ти пък откъде знаеш? Докато прескачаше от една важна работа на друга, не ти ли мина през ум: „Няма да е зле първо да попитам Патрик дали няма нещо против?“

— Всъщност минавало ми е — отвърна обидено тя. — Преди да поема „Фаръл“, те попитах, казах ти, че ще бъде по-зле, отколкото в Пи Ди Ен, казах, че искам одобрението ти, а ти отвърна, че ако искам да поема работата, да действам.

— Мили боже, ти си напълно безцеремонна, а, Бианка? Радвам се, че не работя за теб.

— Стига глупости! — сряза го тя.

— Знаеш ли — продължи той и очите му срещнаха нейните по-враждебно, отколкото тя си бе представяла, че е възможно, — понякога усещането е точно такова. Че си ми началник, а аз част от екипа ти.

— Майната ти, Патрик Бейли — повиши глас тя, — това, което каза, е чудовищно.

— Нима? И то, при положение че всичко, което правя, трябва да бъде първо одобрено от теб, просто за всеки случай.

— Какво?

— Точно така е. Освен това, много добре помня, че проведохме приблизително същия разговор с теб, когато се съгласи да работя с Финлейсън. А ти каза — за съжаление не притежавам дарбата ти да повтарям дословно — да действам.

— Да, защото ти каза, че си бил нещастен, че ще умреш на бюрото си и никой нямало да забележи. Не стана и дума, че може би няма да имаш възможност да се занимаваш с децата.

Патрик мълчеше. Това бе неоспорим факт. И двете страни бяха прави: той отстъпваше от сделката с Бианка, а тя се възползваше от него по най-противния начин, често оставаше в офиса или работеше, когато можеше напълно безпроблемно да отиде в училището или на часа при лекаря, а след това продължаваше със заниманията си у дома.

— Очевидно е, че нещо трябва да се направи — заяви той, — не можем да продължаваме по този начин. И двамата трябва да направим компромиси, ти ще трябва да си малко по-…

— По-… какво? — попита тя, гласът и натежал от подозрение.

— По-гъвкава — довърши той, — а аз ще се постарая винаги, когато имам възможност, да си нося работата вкъщи. Сол каза, че няма нищо против. Само че, Бианка, току-що започнах нова работа. Толкова много ми се иска да започна добре. Тъкмо ти би трябвало да ме разбереш.

— Разбирам те — каза неочаквано тя и веднага стана ясно, че е по-склонна да отстъпи. — Разбирам те и още как. Патрик, виж… много се извинявам. Знам, че имах невероятен късмет. Оценявам го. Едва сега започвам да виждам цялата картина и ще се постарая да се държа по-добре. — Усмихна му се мрачно, почти засрамено.

— Добре — отвърна Патрик и пое маслиновата клонка с известна студенина. — Радвам се да го чуя. Изглежда, стигнахме до някакво подобие на разрешение, поне на теория.

— Точно така.

Усмихна му се и й се прииска да повярва в половинчатите решения. Теорията беше лесната част, прилагането на практика щеше да се окаже трудно.

Двайсет и четвърта глава

Знаеше какво бе тласнало нещата напред; знаеше кой бе катализаторът, когато моментът дойде с думите на Атина: „Виж, вземи Флорънс, предполагам, че тя ще ти бъде от полза. Първо, говори френски, нали, Флорънс? А пък аз имам твърде много работа и не мога да дойда.“

Не беше омаловажаването на професионалните й качества, явната убеденост, че не съществува абсолютно никаква опасност да изпрати съпруга си в Париж — ни повече, ни по-малко Париж — заедно с Флорънс, не се страхуваше, че дори за миг той ще си помисли, че тя е привлекателна, че двамата може да се изкушат и да се окажат в компрометираща ситуация.

Тя обаче отблъсна тези мисли и си каза, че трите дена в Париж ще бъдат страхотно преживяване, въпреки че през повечето време щяха да се посветят на работата, и дори успя да скрие надигащото се раздразнение, когато Атина заяви, че Корнилиъс трябва да намери къде да настани Флорънс, някъде близо до неговия хотел. Когато Корнилиъс подхвърли, че Флорънс би трябвало да е в същия хотел, тя усети искрици на опасност, а после се отпусна облекчено, защото Атина заяви:

— Това не е много прилично, Корнилиъс, може би някой малък пансион наблизо ще свърши работа.

Пътуването — да се провери възможността търговска къща „Фаръл“ да открие клон в Париж — бе планирано отдавна, но в последната минута помолиха Атина да поеме работата над някаква промоция в „Хародс“ и тя не можеше да си позволи да пропусне възможността. От друга страна се оказа напълно невъзможно да се сменят датите за пътуване до Париж и ето че в последната седмица на май 1957 г. Корнилиъс и Флорънс се качиха на „Голдън Ароу“ на гара „Виктория“ в посока „Гар Дю Нор“ и Париж през Фолкстоун, а след това на ферибота през Ламанша.

Морето беше бурно, но Флорънс остана на палубата, наслаждаваше се на люшкането на лодката, на вятъра в косата, тя беше сред малцината, които се чувстваха добре.

— Колко си смела, Флорънс — възхити се Корнилиъс. — Страхувах се, че ще те хване mal de mer[1].

— Няма опасност — отвърна Флорънс. — Много ми е приятно. Дядо имаше яхта, малка, и често ме водеше да плаваме в Солент и колкото по-бурно беше морето, толкова по-добре. Понякога ти се струва, че летиш, особено ако погледнеш небето. Той имаше нещо като седалка от зебло на палубата, която се люшкаше точно над водата, люлка, както я наричаше той, и аз често сядах в нея, представях си, че съм една от чайките, които пискат над нас. „Дръж се, малка Фло! — провикваше се той. — Няма да скоча след теб!“

— Ти си пълна с изненади — призна Корнилиъс, — а прякорът малка Фло много ми харесва.

— Той е много личен и позволявам само на изключително специални хора да го използват.

— Ясно. Да разбирам ли, че аз не съм сред тях.

— Не, Корнилиъс, не си.

В пет същата вечер бяха на „Гар дю Нор“; взеха такси до Рю Жакоб, където се намираше хотел „Англетер“; пансионът на Флорънс, който беше скромен, но приятен, се намираше на Рю дьо Сен, на не повече от минутка от хотела.

— Ще успееш ли да се приготвиш след час? — попита Корнилиъс, след като я настани. — За аперитив преди вечеря.

— Разбира се. Само да не е на някое прекалено изискано място, защото нямам подходяща рокля.

— Нищо изискано, ще отидем в едно кафене, което обаче е доста шикозно. После ще изберем подходящо място за вечеря. Ще дойда в шест.

И дойде в шест, облечен в тъмен костюм, вратовръзка „Гарик“ в розово и зелено, наметнат с шлифер.

— Нямаш грешка — отбеляза той, докато оглеждаше черната й вълнена рокля с деколте тип лодка, разкроена пола и широк червен колан. — Наистина нямаш грешка. Отиваме в много популярното „Кафе дьо Флор“, което, за щастие, се намира съвсем близо.

— Знам, също така знам, че е страхотно известно — отвърна остро Флорънс.

— Скъпа Флорънс, прости ми. Разбира се, трябваше да се сетя, че знаеш.

Обръщението „скъпа“ я накара да му прости, че се отнася към нея като към някоя глупава лондончанка, наета да продава в магазина му, която едва ли има представа кои са елегантните и предпочитани парижки кафенета.

— Кажи какво ще пиеш? — попита той, когато седнаха.

— Ами… не знам. Какво ще ми препоръчаш?

— Според мен… коктейл „Кир“. Не се прави с шампанско, а с бургундско. Така трябва. Аз ще пия същото.

Той запали цигара, предложи и на нея; тя се поколеба, след това посегна, двамата се отпуснаха и останаха да наблюдават как светът минава покрай тях, по булевард „Сен Жермен“, двойките се разхождаха, разговаряха, хванати ръка за ръка, след някои припкаха малки кученца, по-младите спираха, за да се целуват, по-възрастните, за да повикат децата си, някои много стари бяха трогателни, както пристъпваха ръка за ръка, а пък бяха толкова красиви, толкова стилно облечени, чувстваха се толкова добре на мястото, на което се намираха.

— Сама разбираш — каза той, — че се намираме в Париж на Ленард Трентъм. Тук някъде е нашият вътрешен двор. Тук беше първата ни среща.

— Точно така — потвърди тя, — а аз не се сетих.

Тя замълча, стараеше се да не го поглежда, припомни си вечерта в галерията и неочаквано появилата се между тях интимност.

— Утре ще отидем да намерим нашата врата, нашия вътрешен двор. Искаш ли?

— Много — отвърна тя решително, — но нали сме дошли, за да работим, Корнилиъс. Какво ще каже Атина, ако разбере, че обикаляме улиците и се забавляваме?

— Не искам и да мисля — разсмя се той, — но тя няма да разбере, защото никой от нас няма да й каже. Ние, разбира се, ще си свършим работата, но човек не може да посети Париж и да не се наслади на престоя си.

Тя се отпусна и реши да се наслаждава. В последно време, докато бяха в Лондон, се стараеше да го избягва, убедена, че срамната, макар прекрасна случка в таксито ще остане забравена, свидетелство за безразсъдна, неустоима глупост, която няма да се повтори никога вече, защото тя не само че беше с женен мъж, ами с женен мъж, който по една случайност беше съпругът на работодателката й. Само че сега се намираше в Париж заедно със същия женен мъж по предложение на съпругата му, следователно можеше да си позволи да се позабавлява.

— Мисля да вечеряме по-надолу по улицата, в едно малко бистро, типично френско. Там няма да има англичани, храната е семпла, но пък невероятно вкусна. Кажи, искаш ли още един коктейл…

— Не, имам си граница. Не съм свикнала на толкова хубав живот.

— Тогава трябва да свикнеш. Възнамерявам да променя това през следващите дни. Тази вечер обаче ще го даваме по-кротко.

Така и направиха. Вечерята наистина беше семпла, лучена супа, последвана от пиле, накрая невероятно сирене и всичко беше толкова вкусно, така заредено с аромата на Париж; двамата се разделиха с кратка целувка на входа на пансиона й.

Закусиха — ако един кроасан и кафе с мляко могат да бъдат описани като закуска — в „Де Маго“, непосредствено до „Флор“, също толкова известно, и с пълно основание, и планираха деня си.

— Започваме ето оттук — посочи Корнилиъс от другата страна на улицата, — от „Бон Марше“, имаме среща в десет. Така, моят френски не е много добър, но ще използвам добре познатия английски метод да крещя достатъчно високо на родния си език, ако се налага. Твоят френски как е?

— Приличен.

— Bon[2]. Намислил съм да редуваме работата с удоволствия. През целия ден.

— Корнилиъс…

— А, не, настоявам. Има толкова много неща, които трябва да видиш, че не можем да ги оставим за последните няколко часа. Намираме се в най-красивия град на света, но очевидно се налага да избираме. Трябва да посетиш Лувъра и „Нотр Дам“, на всяка цена трябва да се разходим по Рю дьо Риволи. „Шан-з-Елизе“ е задължителен; никога през живота си няма да видиш по-красива улица, затова мисля да обядваме във „Фуке“, истинска легенда, след това коктейли в „Риц“, разбира се…

— „Риц“! Корнилиъс, нямам подходящи дрехи за „Риц“.

— Глупости. Ти притежаваш класа, Флорънс, не е нужно да се притесняваш за подобни дреболии. Допи ли си кафето?

— Да… благодаря. „Фуке“ ми се струва чудесно място, но е твърде скъпо и…

— Флорънс, мила Флорънс, всичко това е за сметка на фирмата, така че нито един от нас не бива да се тревожи за разходите. А сега на работа. Трябва да отидем до „Галери Лафайет“ и до „Прентам“, също и до „Бон Марше“, а накрая и до „Фуке“. След това „Сакре Кьор“.

Тя поклати глава.

И така денят продължи; ту малко работа, ту повече удоволствие. Флорънс не можеше да се нагледа на елегантните жени, които бяха застанали край щандовете на „Бон Марше“, докосваха и преценяваха цветове, искаха съвети за кожата си, питаше се какво притежават французойките, което им придава тази неповторима привлекателност, която можеше да се опише само с една дума на техния език — шик. Тя забеляза, че притежават самоувереност и самочувствие, които излъчваха сексапил. Англичанките, помисли си тя, рядко излъчват сексапил. Не и толкова очевиден.

Замисли се над светлосивата си вълнена рокля с подчертана талия и богато разкроена пола, внимателно подбраните обувки на ниски токове, бонето, закрепено на буйната й коса, и се сравни с най-близката съседка. Тя беше облечена в тесен черен костюм в дълго сако, което стигаше почти до коленете, косата й беше прибрана в безупречен кок, шапчицата беше малка, дискретна, виненочервена, малко по-различна от барета, поставена точно в средата на главата. Обувките й също бяха виненочервени, както и чантата и тя изглеждаше… просто изглеждаше шикозна.

Флорънс въздъхна.

Отбиха се при закупчика на козметика в „Прентам“ на булевард „Осман“ и имаха известен успех, след това Корнилиъс влезе в отдел „Счетоводство“, изпрати Флорънс на етажа с дрехите и тя го обиколи, на около пет минути спираше и вдигаше поглед към ослепителния витражен купол, който обхващаше целия магазин. Хареса си чифт обувки, лачени, от гущерова кожа с новите тънки токчета и остри носове и тъкмо ги пробваше, когато Корнилиъс я откри.

— Много са красиви, Флорънс. — Произнесе името и с френски акцент. — Tres chic[3]! Ще ги купиш ли?

— Не — отвърна твърдо Флорънс. — Слушай, Корнилиъс, аз съм бедна продавачка и не мога да си позволя подобни неща.

— Но трябва да ги имаш. Подчертават прекрасно глезените ти. А те са толкова красиви. Не, трябва да си ги купиш. Настоявам.

— Тогава — отвърна Флорънс — трябва да ми увеличиш заплатата. — Каза го небрежно, без дори да предположи, че той ще обърне внимание на забележката, но той извади портфейла си, извади банкнота от петдесет франка и я подаде на продавачката, преди тя да успее да го спре.

— Престани, Корнилиъс! Не искам милостиня.

— Никаква милостиня, купуваш си ги със собствени пари. Това е авансът от новата ти, по-висока заплата.

— Стига, Корнилиъс!

— Точно така, Флорънс. Хайде тръгвай, трябва да ги обуеш на обяда във „Фуке“. Там те ще се чувстват съвсем като у дома си.

— Пристигнахме — каза той, когато таксито им спря пред „Фуке“. — Може би помниш мястото от друга картина…

Наистина го помнеше; помнеше широката, извита фасада, характерната червена тента, миниатюрните дървета пред входа, припомни си ги и му се усмихна, а той отвърна.

— Много ми е приятно, че се насладихме заедно на Париж — призна той. Тя почувства, че е направила още една стъпка, поредната опасна стъпка назад — дали пък не беше напред! — към интимността на вечерта. — Можем да обядваме в ресторант, но terrasse[4] е по-забавно. Погледни отсреща, дългото заведение, масичките покрай прозорците с изглед към улицата. Харесва ли ти?

— Много — отвърна Флорънс, — но…

— Никакво но, Флорънс.

— Корнилиъс — започна тя, — има но. Става въпрос за Атина и ти много добре го знаеш. Тя какво ще си помисли, ако разбере, че ме черпиш с коктейли, купуваш ми обувки и ме водиш на обяд?

— Сигурно най-лошото — заяви весели той, — но тя не знае и няма да разбере, а и най-лошото няма да се случи, нали така, Флорънс?

— Не — побърза да отвърна тя. Усети, че намекът му за тази възможност, колкото и небрежен, бе твърде провокативен.

Тръгнаха си в три; тя се чувстваше щастлива и леко замаяна, но в същото време напълно и опасно отпусната. Незнайно как, заради някаква странна алхимия между виното и обстановката, слънчевите лъчи, които проблясваха между клоните на кестените, тъмните очи на Корнилиъс, които не се откъсваха от нея, съвестта й, толкова действена допреди два часа, сега дремеше. Или поне мислеше за сиеста, реши тя.

Отиде до дамската тоалетна, погледна се в огледалото и видя жена, леко поруменяла, тъмните очи блестяха и й се усмихна.

— Bonne chance[5] — пожела си тя на глас и се напръска обилно с парфюм.

Корнилиъс се оказа прав, реши Флорънс; базиликата „Сакре Кьор“ беше невероятна, прелестна, точно както обещаваше картината. Кацнала високо над Монмартр, бяла, ослепителна, искряща под лъчите на късното следобедно слънце, тя приличаше на божествено видение.

— О — ахна тя, докато я наблюдаваше, обзета от страхопочитание, — колко е красива. Не мога да повярвам. Много ти благодаря, Корнилиъс, че ме доведе тук.

— Удоволствието е мое — отвърна той и я погледна замислено. Неочаквано протегна ръка и прибра една от немирните й къдрици зад ухото, след това свали шапката й и отстъпи назад, за да я погледне.

— Така е по-добре, много по-добре. Шапката не е никак лоша, но косата, скрита под нея, е много по-красива. Трябва да я оставяш на свобода винаги когато можеш. Особено когато си с мен. Тези прекрасни къдрици и масури молят да бъдат пуснати на свобода. Защо да ги ограничаваш?

— Добре — разсмя се Флорънс. — Дали пък в църквата не трябва да си сложа шапката?

— В църквата може. Сега със сигурност ще останеш доволна, че се наобядва хубаво, защото догоре има доста път. Ако предпочиташ funiculaire[6], ще скъсим част от пътя.

— Не — реши тя, — предпочитам да вървя. Изведнъж почувствах прилив на енергия.

— Браво — похвали я той, — но трябва да запазиш тази енергия за по-късно, нали така?

Тя се опита да си обясни какво има предвид, но така и не успя.

— Сега — започна той, заситен от красотата на „Сакре Кьор“, когато се върнаха в познатия им квартал — струва ми се, че трябва да оставим търсенето на нашия вътрешен двор за утре. Тази вечер ще пием коктейли в „Лутеция“, малко по-нататък по улицата — можем да отидем пеша, вечерта е прекрасна, — а ти трябва да си обуеш новите обувки.

— А друго? — попита тя. — Или те са достатъчни?

— За мен са предостатъчни — отвърна той, — но за „Лутеция“ май ще трябва да сложиш още нещичко.

Неочаквано той се наведе и я целуна леко по бузата.

— О, Флорънс, каква прекрасна компания си ти… — След това побърза да се отдръпне и тя забеляза, че това му е струвало огромно усилие и този факт й се стори невероятно вълнуващ. — Така, чакам те след час. Облечи си най-хубавите дрехи.

— Само още две седмици, Мили. То-о-олкова много се вълнувам. Избра ли си вече дрешки?

— Още не съм — отвърна Мили. — В събота ще отидем на пазар. Ти какво ще вземеш?

— Със сигурност върховен бански в две части. Купища протрити къси панталонки, бели, адски са готини и страхотни роклички. Помисли си само колко снимки ще качим във Фейсбук.

— Да…

Сините очи на Кари пронизваха Мили по начин, от който тя бе започнала да се страхува.

— Не ми се струваш много развълнувана, Мили. Сигурна ли си, че искаш да дойдеш? Защото Беа направо изгаря от завист. Каза, че била готова да даде всичко, ама всичко на този свят, за да дойде. Ако все пак решиш нещо друго…

— Не — успокои я Мили, — не, разбира се. Много даже съм развълнувана.

Мъничката надежда майка й да не я пусне угасна. Бианка се бе обадили на Ники, както обеща, и, изглежда, нямаше никакви резерви.

— Струва ми се, че ще бъде страхотно, миличка, ще се гмуркате, ще карате водни ски, ще плувате и, да, съкровище, още нещо, тя ме увери, че няма да има коктейли с шампанско! Така че много се радвам, наистина много. И татко ти също.

— Супер — отвърна Мили. Изпита известно успокоение, че баща й също се е съгласил. Обикновено той се притесняваше повече от майка и. А това бе важно.

[1] Морска болест (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Добре (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Много елегантно (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Заведение на открито (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Наслука (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Въжена железница, фюникюлер (фр.). — Б.пр. ↑

Двайсет и пета глава

Не трябваше да го прави, не трябваше да се поддава, същевременно знаеше, че ще го направи; сякаш се беше превърнала в две жени — едната умна и разумна, другата глупава, едната симпатично предпазлива, другата напълно лекомислена, едната действаше почти като дама, другата притежаваше сексапилна самоувереност. Двете Флорънс чакаха на стълбите на пансиона, когато Корнилиъс се зададе усмихнат по улицата, за да я вземе. Едната Флорънс остана в малката спретната стаичка, а другата пое ръката му и тръгна по улицата към „Лутеция“.

Сградата изглеждаше величествена, с великолепно оформената фасада с гипсови орнаменти, която се извиваше на булевард „Распай“, а огромните букви в стил ар деко блестяха като злато на вечерното слънце.

— Не е ли прекрасно? Това място е само за теб.

Как и се искаше да е така; най-хубавата й дреха беше черната рокля от тафта, с която беше на изложбата. Надяваше се той да не я помни.

Само че той я помнеше.

— Обожавам тази рокля — отбеляза той. — Напомня ми за чудесната ни вечер заедно. Ела.

— О, боже — промълви Флорънс и го последва до бара, — о, боже!

Барът беше наистина екзотичен, с голи бронзови фигури в естествен ръст, изящни висящи лампи, стената бе облицована с огледала; Корнилиъс я настани в дълбок, нисък фотьойл с извит гръб, който и се стори огромен, и поръча два коктейла „Гран Роял“.

— Корнилиъс, какво е „Гран Роял“? Откъде си сигурен, че ще ми хареса?

— Убеден съм. Вътре има шампанско и гран марние. Много екзотичен. Единственият коктейл, който трябва да се пие на това място.

Тя се огледа мълчаливо и не можа да измисли какво да каже, което да е достатъчно умно за подобна обстановка.

Той се усмихна.

— Много си мълчалива.

— Приятно ми е да помълча. Извинявай.

— Няма нужда да се извиняваш. Тук е прекрасно, нали? Не забелязваш как се е изнизало времето, сякаш си в онази епоха.

— Коя?

— Построен е през 1910 година в края на belle epoque[1]. Бил възприет като изключително дръзко начинание. През войната бил реквизиран и в него настанили някои от командващите офицери окупатори. След това бил превърнат в болница за бежанци от лагерите и за военнопленници. Сега вече познатото му великолепие е възстановено. Всичко, разбира се, опира до секса.

— Така ли?

— Точно така. Не усещаш ли? Мястото е невероятно чувствено. Да не би да говоря глупости?

— Независимо дали са глупости или не, Корнилиъс, двамата с теб се бяхме разбрали да не водим подобни разговори.

— А, не, Флорънс, не сме се разбирали за подобно нещо. Невъзможно е да си в Париж и да не говориш за секс. Бяхме се разбрали да няма нищо неприлично и нередно между нас, което е различно. — Той въздъхна. — За съжаление.

— Ами… — Започна тя и гласът й заглъхна.

— О, Флорънс — продължи сериозно той, необичайно нежно, — времето с теб беше наистина специално. Денят беше специален.

— Така е — потвърди тя. — Много специален. Благодаря ти. Много ти благодаря.

— Удоволствието беше невероятно. Така, реших да вечеряме в „Брасери Лип“. Съвсем наблизо е и много се надявам да ни настанят.

Двете Флорънс отново поеха ръката му и потеглиха към останалата част от вечерта.

„Брасери Лип“ наистина се намираше съвсем наблизо: и тук имаше рисувани тавани, лампи, цветя от бел епок и богато украсени огледала (изящно наклонени, посочи Корнилиъс пред Флорънс, така че всяка част от главния салон да се вижда от всички части на заведението) и le tout Paris[2] бавно прииждаха. Това не бяха бляскавите, фукливи парижани, които се отбиваха в „Риц“ или „Крийон“, ами шикозните, интелигентни парижани, писатели, хора на изкуството, музиканти, le vrai beau monde[3], които трябваше да бъдат одобрени, преди да ги настанят на някоя маса в „Лип“. Беше невъзможно да се направи резервация; тук заявяваш какво искаш и или ти казват да изчакаш двайсет минути — тогава отиваш да пийнеш чашка на терасата, — или пък да чакаш час au moms[4], но при този отговор просто отиваш да вечеряш някъде другаде. Корнилиъс обаче го дариха с усмивка и му намериха маса на открито, а Флорънс седеше като омагьосана и наблюдаваше хората, които идваха и си отиваха. Някои бяха облечени прекалено официално, а други твърде небрежно, видя сами мъже, жени, излезли заедно; видя…

— Мили боже, Корнилиъс, това да не би да е… да, той е, Ив Монтан! Не мога да повярвам, Симон Синьоре и…

— Шшшт — разсмя се Корнилиъс, — ще ни изгонят. На това място трябва да сме дискретни. Но, да, това са Монтан и Синьоре. Имаме късмет, че сме тук. А пък аз имам още по-голям късмет, че съм с теб. Надявам се, че и ти се чувстваш по същия начин.

В този момент едната Флорънс се отдръпна, а другата пристъпи напред: тя се почувства извън времето, извън реалността, извън съвестта, защото тази вечер бе наситена с истинска класа и стил, бе престъпление към Париж да откаже, макар и по основателни причини, скромно сексуално приключение.

И така, двамата тръгнаха на това завладяващо, обещаващо пътешествие; защото Корнилиъс разбра отговора й на мига и с непогрешима сексуалност изтегли фибите, които придържаха буйните й къдрици, те се разпиляха, а тя остана впила очи в него.

— Подай ми ръцете си — каза той и ги пое, малките й красиви ръце, стисна ги в своите, после обърна дланите нагоре, наведе глава над тях, целуна ги, първо едната, след това и другата, и тя усети прилив на безразсъдство и вълнение, което притъпи чувството на вина и дори страх, и на свой ред тя също целуна ръцете му.

— Прекрасно — бе единственото, което каза той, докато очите му я пронизваха настойчиво, напрегнато и тя усети физически обещанието за онова, което предстоеше, и двамата пиха и похапваха, разговаряха и се смяха.

— Така — каза той, когато най-сетне излязоха в нощта, а тя отпусна глава на рамото му, — сега трябва да си намерим тихо пристанище, малко Фло. — Тя се съгласи през смях, обзета от вълнение и безразсъдство, че не могат да отидат нито в хотела на Корнилиъс, нито в нейния пансион, защото при него щеше да е рисковано, а нейният пансион не заслужаваше да стане свидетел на онова, което щеше да последва.

Той я поведе по тесните като в лабиринт улички на Сен Жермен и двамата спряха пред малък ресторант, където огромна тълпа седеше на тротоара, хората пиеха и пушеха, наслаждаваха се на парижкия въздух, който ехтеше от смехове, вибрираше от приятелски чувства, носеше се музиката на улични музиканти, може би долиташе от близки кафенета; помахаха им, повикаха ги, предложиха им цигари и вино, но те нямаха търпение да чакат, по негласно споразумение се усмихнаха, поклатиха глави и Корнилиъс, прегърнал Флорънс през раменете, се наведе и я целуна по устата, за да покаже ясно какви са намеренията им. Групата остана очарована, вдигнаха чаши, а един мъж се провикна: Bonne chance. При тези думи Корнилиъс докосна шапката си, а Флорънс направи малък игрив реверанс.

Отидоха в малък хотел, много подобен на пансион, където Корнилиъс, изглежда, познаваше собственика. Въведоха ги в малка, но симпатична стая с огромно легло с медни рамки. Без да се страхува или тревожи, тя се отпусна до Корнилиъс и поиска той да я целуне.

— Питам се — започна той, докато се навеждаше над нея и бавно, съвсем бавно си играеше с косата й, галеше лицето й, целуваше врата й, — любима малка Фло, дали си усетила удоволствие със съпруга си?

— Беше прекрасно. Наслаждавах се на всеки миг, всеки път, дори първия.

— Ясно — отбеляза той, — значи съм изправен пред предизвикателство.

— Да, но мисля, че всичко ще бъде наред.

Наистина всичко беше наред: прекрасно, възхитително, разтърсващо, експлозивно. Тя лежеше, жадна за наслада, тръпнеща за освобождение, разсмя се, когато той се изненада от липсата й на задръжки.

— Стига, Корнилиъс, ти за каква ме вземаш?

— За каквато си — отвърна той и целуна първо едната й гърда, а след това и другата, — за най-интригуващата в сексуално отношение жена, която някога съм познавал.

— Не вярвам — почти изкрещя тя, изви гръб, пулсираща от удоволствие.

— О, замълчи — каза той, — искам да те обладая.

И я облада; не само веднъж, първия път беше бързо, почти отчаяно; след това отново и отново, всеки път ставаше все по-прекрасно, с повече желание от предишния път. Тя не беше забравила удоволствието, ала времето бе замъглило спомена и остана изненадана, а сетне дойде сладката, ярка свобода, когато изпита върховното удоволствие и му се отдаде, отново и отново, прииждащо на вълни, и откри себе си.

— О, госпожице Хамилтън — заговори най-сетне Корнилиъс, когато първите слънчеви лъчи обляха Париж, — ти ме изтощи напълно.

— И ти мен — отвърна тя, отпусна се на обточените с шевица възглавници и му се усмихна.

— Но не за дълго — довърши той.

— За известно време. Сега можеш малко да поспиш. След това трябва да се върнеш в хотел „Англетер“, а пък аз в пансиона и отново ще се превърнем в каквито бяхме и ще си припомним кои сме.

— Налага ли се?

— Налага се.

Той, разбира се, знаеше, че тя е права.

Разполагаха с още два дена и прекараха колкото бе възможно по-малко време в работа.

Той й показа истинския Париж, Сена с мостовете и крайбрежните алеи, тесните, виещи се, сгушени улички на Маре, пресечките в Монмартр, булевард „Монпарнас“ и прекрасното гробище с гробовете на писатели и романтичните статуи — на един от гробовете седеше двойка в легло, на друг се виждаше репродукция на „Целувката“ на Бранкузи.

— Как е възможно едно гробище да е толкова сексапилно? — усмихна се Флорънс. — Оказва се обаче, че може.

В последната им вечер, все още по светло, двамата тръгнаха да търсят вътрешния двор, обикаляха виещите се улички, надничаха в алеи, отваряха открехнати врати и след като сбъркаха много пъти, накрая попаднаха на него.

— Погледни! — извика Флорънс. — Ето го, Корнилиъс, погледни.

Останаха в самия му край, надникнаха вътре. Дворът беше малък и зелен, пълен със светлина дори по това време.

— Стой тук — помоли Корнилиъс, взе фотоапарата си и я снима както бе застанала засмяна, а след това и втори път, когато му изпращаше въздушна целувка, след това тя го снима, докато й отвръщаше също с въздушна целувка, после помолиха минувач да ги снима заедно и му благодариха, застанаха заедно, усмихнати, а той я прегърна през раменете.

— Да ги пазиш — нареди много сериозно Флорънс, когато непознатият се отдалечи. — Дай ми филмчето, аз ще го проявя. Така е по-сигурно.

Последната вечер похапнаха в кафене „Флор“.

— Отсега нататък ще мисля за него като за кафене „Фло“ — заяви Корнилиъс и двамата се погледнаха в почуда, неспособни да повярват, че са пропътували толкова дълъг път за толкова кратко време.

— Не знам как да се върна — призна той, — как да се превърна отново в господин Фаръл, съпруг на известната госпожа Фаръл.

— Ти самият си доста известен — заговори остро Флорънс — и трябва да се върнеш, както и аз, към другия си живот. Той е истински, той е важен и…

— Не — прекъсна я той. — Това трябва да е истинският живот, това също е важно и не бива да го губим, прекалено ценно е. И, с твое позволение, не разбирам защо да не е така.

— Причините са много — отвърна тя, — но съм готова да те оставя да ме убедиш.

— Ще пробвам и знам, че ще успея — отвърна Корнилиъс. — Държа да те предупредя, че не съм свикнал да губя. — Усмихна и се с огромна самоувереност.

[1] Бел епок — периодът преди Първата световна война, който се характеризира с ускорен технически и икономически растеж, разцвет на културата и изкуството най-вече във Франция и Великобритания (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Всички в Париж (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Истинското висше общество (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Най-малко (фр.). — Б.пр. ↑

Двайсет и шеста глава

— Здравей, Ленард. Какво, за бога, правиш тук?

Ленард се стресна; ако някой го подозираше в престъпление, веднага щеше да реши, че е виновен.

Вдигна поглед и побърза да затвори лаптопа си. Пред него бе застанала съседката му Изабел Бейнс.

— А, Изабел — заговори той. — Как си?

— Добре. Отскочих до града да си купя рокля за годежното парти на Териза.

Териза беше дъщеря им и те не можеха да си намерят място от гордост, че се е сгодила за богат банкер. Фактът, че в момента на банкерите се гледаше като на бич божи, никак не ги притесняваше.

— Много се радвам да те видя. Може ли да седна при теб? Ленард прокле безразсъдството, което го беше довело в „Старбъкс“ в Найтсбридж, но тук имаше интервю — първото — и след това умираше за едно кафе.

— Тъкмо си тръгвах — отвърна той. — Между две срещи съм и гледам да убия малко време.

— Ясно. Нали ще се видим в събота? У семейство Дейвис?

Господи, ставаше все по-зле. Тя със сигурност щеше да спомене за срещата им и тогава…

— Да. Чао, Изабел. Приятно пазаруване.

Няма смисъл, помисли си той, трябва да каже на Ани веднага. Дали пък да не изчака, докато не получи отговор за работата, за която кандидатстваше тази сутрин, така поне щеше да смекчи нещата, защото интервюто протече доста добре, поне така му се стори.

Два часа по-късно получи имейл. „Драги Ленард, благодаря, че дойде днес. Беше ми приятно да се запознаем, но, честно казано, си прекалено квалифициран за работата, която предлагаме. Успех занапред.“

Край. Господи, беше се провалил напълно. Щеше да се прибере право вкъщи и да разкаже на Ани веднага. Да приключи с тази работа. Каквото и да ставаше, щеше да е по-добре, отколкото сега. Започваше да се чувства като обсебен.

Излизаше от гара Тънбридж Уелс, цялото му същество съсредоточено над начина, по който да съобщи новината на Ани, когато огромен бял ван влезе във вътрешния двор. Валеше и Ленард се опитваше да отвори чадъра, не внимаваше какво има пред него и просто пристъпи напред. Както каза жената от опашката за такси, това бе нещастен случай, който просто е дебнел да се случи; ванът се опита да спре, когато Ленард изскочи на пътя му, поднесе, удари го в главата и го изхвърли на двайсет метра надолу по пътя.

Откараха го в най-близката болница, в интензивно отделение, но той така и не дойде в съзнание, а когато Ани, която остана до него през дългите часове, се обади във фирмата на сутринта, за да съобщи, че той няма да отиде, силно притеснена секретарка, напълно шокирана от думите й, каза, че много се извинява, но господин Форд не работи за фирмата от цял месец.

Бианка седеше в крематориума на погребалната служба на Ленард Форд и не помнеше някога да е била по-нещастна. Нито пък засрамена.

Знаеше, че на теория вината, задето Ленард не е бил в състояние да признае провала пред съпругата си, не е нейна, нито пък че той не се е представил успешно в работата, нито пък че не е видял белия ван и е изскочил на пътя му, нито че шофьорът не е видял него. Ако обаче не го беше уволнила, той щеше да е жив и здрав, а приятната му съпруга и симпатично момченце нямаше да стоят ръка за ръка пред крематориума, облечени в черно, разплакани, докато поглеждаха към обсипания с цветя ковчег. Ленард Форд беше мил, приятен човек, макар и малко надут, който обичаше семейството си и се грижеше за него, а сега беше мъртъв, защото тя беше дошла във фирмата, където той работеше, и му беше казала, наред с други неща, да напусне, бе отнела достойнството и самоуважението му.

Патрик я посъветва да не ходи на погребението, напомни й, че почти не познава Ленард, Майк и Хю я посъветваха същото, но тя знаеше, че ако не отиде, ще я обвинят в пълна липса на загриженост. Обсъди проблема с Бърти и той — беше му трудно да срещне погледа й — каза, че няма да е зле да отиде и това наклони везните; попита дали да седне до него в крематориума, а той отвърна гузно, че щял да бъде с майка си и сестра си.

Тя знаеше, че много хора от фирмата — старата гвардия — я сочеха за виновна, макар да нямаха основание. Когато отиде в кабинета на Атина, за да й каже, че ще отиде на погребението, Атина я погледна с неприкрита омраза.

— Не разбирам какво добро мислите, че ще постигнете по този начин.

— Не мисля, че ще постигна нещо добро, лейди Фаръл, просто прецених, че така е редно — заяви тя, като едва успя да запази гласа си спокоен.

Накрая Сузи я попита дали иска да я придружи.

— Работех с него, така че трябва да отида. Според мен проявяваш огромна смелост, Бианка, честна дума.

Бианка я погледна, след това стана от бюрото, пристъпи към нея и я прегърна.

— Току-що ме накара да се почувствам по-добре през днешния ден. Не, ще се чувствам по-добре през цялата седмица. Благодаря ти, Сузи, много ти благодаря.

— Няма защо — отвърна Сузи, — ако се самообвиняваш за тази работа, постарай се да престанеш. Той не ставаше за нищо. А и откъде можеше да знаеш, че той няма да успее да преглътне истината? Ако бях на твое място, щях да се чувствам по абсолютно същия начин. Сега, като се замисля, трябваше да се държа по-мило с него, но не го направих. А, Бианка, още нещо, не забравяй, че си тук, за да вдигнеш фирмата на крака. Това ти е работата, не да правиш живота на служителите лесен и безпроблемен.

— И що за човек съм в такъв случай? — попита Бианка. — Защо не съм се хванала на работа, която не съсипва хората? Няма ли да съм щастлива и без да работя. Защо не си гледам децата и Патрик? О, боже…

Долови треперенето на гласа си и погледна Сузи, която очевидно се чувстваше неловко.

— Извинявай, Сузи — каза тя. — Не е честно. Отдавам се на самосъжаление. Права си, разбира се. Това ми е работата. Аз съм такава, каквато съм, ние сме каквито сме и… хайде да пийнем по едно.

— Става — съгласи се Сузи.

Докато седеше до Бианка в претъпканата църква, Сузи започна да се тревожи за Хенк. Той ставаше все по-нетърпим, беше сърдит почти непрекъснато, а веднъж, след като пийна… Господи… не можеше ли да се справи с него както се бе справяла с всички останали в живота си — по онзи позитивен, разумен и предвидлив начин?

Пропъди мислите за него и се опита да се съсредоточи в църковната служба.

Рискува да погледне към Ани, съпругата на Ленард. Не, вдовицата му. Тя беше вдовица, вероятно в началото на четирийсетте, не повече. Беше ужасно, не, повече от ужасно. Но поне не го беше направил нарочно…

Обърна се назад. От „Фаръл“ бяха дошли много хора. Семейството, както можеше да се очаква, лейди Фаръл, издокарана в черно от главата до краката, сякаш беше на погребение в „Сейнт Пол“, в дълга до глезените рокля и широкопола копринена шапка. Каро, придружена от мъж, който вероятно беше съпругът й, бяха от едната й страна, а Бърти и съпругата му от другата.

Бърти изглеждаше потресен; сигурно се измъчва безкрайно много, реши Сузи, с това нежно сърце и прекомерно развито чувство за вина. Горкичкият Бърти — той бе жертва. Присила изглеждаше приятна — с кръгло лице под черна барета, която подчертаваше изражение на загриженост. Защо, за бога, бяха довели и горкичката си дъщеря? Какъв й беше Ленард? Понякога хората бяха изключително странни.

Флорънс беше застанала сама; Сузи бе започнала да харесва много Флорънс. Тя беше умна, пълна с идеи и толкова невероятно красива. Господи, сигурно е била забележителна красавица като млада. Защо ли не се беше омъжила отново? — само една голяма любов със съпруга й, а след това бе прекарала сама целия си живот. Как ли беше издържала?

Сузи отказа дори да мисли за подобна възможност и се опита да се заслуша в думите на викария.

Добре че Корнилиъс беше доста стар, когато почина.

Спомни си ужаса, когато внесоха ковчега му, чу ужасните думи, прах при прахта, пръст при пръстта — и тогава свещеникът избълва онези простотии как той щял да отиде в отвъдното, как двамата щели да се срещнат отново там, обединени от любовта към господ. Побесня от тези глупости, прииска и се да се изправи и да му каже, че двамата с Корнилиъс никога повече няма да са заедно, че никога повече няма да го види… Нямаше начин да го направи. Човек трябваше да се държи прилично. А и тя се беше съгласила, защото алтернативата беше някоя отвратителна хуманистична церемония, а тя нямаше да се съгласи на подобно нещо. Добре поне, че Корнилиъс си отиде както бе живял — със стил.

Не че тази служба беше много стилна. Имаше отвратителен орган с метално звучене, носеше се тънък глас, който изпълняваше „Господ е в мислите ми“. Тя беше поръчала хор за Корнилиъс, прекрасен хор и звучен орган; за нея бе успокоение да уреди всичко добре, да добави малко музикална класа към събитието. Ако имаше господ, мислеше си често тя, Той със сигурност имаше музикални претенции; нищо не бе в състояние да възвиси духа както музиката.

А това нещастно момиче? Какво ли изпитваше? Позвъни на Ани лично още същия ден, в който научи, и подчерта, че подобно нещо нямаше да се случи, ако тя бе управлявала фирмата. След това поръча огромен венец от бели рози с послание: „С цялото ни съчувствие и дълбоко уважение за един прекрасен човек от Атина, Каролайн и Бъртрам Фаръл“.

Когато най-сетне излезе, Бърти се поотдръпна от майка си и сестра си, докато те минаваха през цветята. Срамуваше се от венеца и посланието, защото бяха прекалено натруфени; дори Каро, беше сигурен, мислеше, че е прекалено. Венецът беше широк колкото ковчега, когато го поставиха отгоре.

— Здравей, Бърти. — До него бе застанала Флорънс, милата Флорънс, и му се усмихваше. Той се наведе и я целуна.

— Здравей, Флорънс. Как си? Много се радвам, че дойде.

— Как да не дойда. Търговска къща „Фаръл“ има нужда от представители, въпреки че майка ти се е погрижила за това.

В кафявите й очи заиграха закачливи искрици и Бърти си позволи да й се усмихне.

— Така е. Горката госпожа Форд, много ми е мъчно за нея.

— И на мен. Толкова красива жена. Ами момченцето. Ще отидеш ли да изкажеш съболезнования след това?

— Май да. Мама настоява да отидем. Според мен ще излезе, че се натрапваме, но… ами ти?

— Няма, съгласна съм с теб, хората предпочитат да са със семейството и приятелите си. Ето я, идва.

Ани Форд, пребледняла, но напълно овладяна, пристъпи към Атина и подаде ръка. Атина я пое с двете си ръце.

— Много ви благодаря, че дойдохте, лейди Фаръл. Искрено ви благодаря.

— Мила, това е най-малкото, което бихме могли да направим. Корнилиъс щеше да се ужаси от случилото се.

Той никога нямаше да го уволни, това никога нямаше да се случи, това иска да каже, помисли си Флорънс, но сигурно тази нещастна жена имаше нужда да чуе точно това.

Това обаче съвсем не беше истина. Тя много добре знаеше, че за Корнилиъс назначаването на Ленард беше грешка и той го беше казал на Атина; тя обаче се бе поддала на чаровните му ласкателства.

Пристъпи напред.

— Моите съболезнования, госпожо Форд. Аз съм Флорънс Хамилтън, управител на магазина в Баркли Аркейд, и съпругът ви често се отбиваше. Винаги се радвах да го видя.

— Да, той често споменаваше Магазина и казваше, че е прекрасен — отвърна Ани. — Благодаря ви, че дойдохте.

След това се напрегна, когато Бианка се приближи, последвана от Сузи.

— Здравейте, госпожо Форд. Аз съм Бианка Бейли. Моите съболезнования за съпруга ви.

— Да — отвърна Ани Форд, неочаквано събрала нови сили. — Сигурно, така и предположих. — Наблюдаваше Бианка враждебно, със студени очи.

Бианка посрещна напълно спокойно погледа й.

— Исках да дойда, за да изкажа съболезнованията си.

— Нямаше нужда. Бихте ли ме извинили.

— Моите съболезнования… — Започна отново Бианка, но Ани й обърна гръб.

Бианка трепна. Сузи пристъпи напред и стисна ръката й.

— Хайде — подкани я тя, — да вървим.

Тръгна с нея към колата, която ги чакаше, и двете се качиха. Докато ги наблюдаваше напрегнато, Бърти видя как тежко се отпусна Бианка на задната седалка и закри очите си с ръка. Сузи я прегърна.

— Горката жена — отбеляза Флорънс. Със сигурност не говореше за Ани Форд, а за Бианка Бейли.

Двайсет и седма глава

— Просто невероятно, нали? Съвършено е, кажи!

— Съвършено е.

— Колко деца могат да си позволят подобна ваканция?

Мили неочаквано забеляза, че Кари я наблюдава втренчено. Мразеше тези моменти, те я плашеха. Усмихна се и се.

— Почти никой. Големи сме късметлийки.

— Искаш да кажеш, че ти си късметлийка, аз така или иначе щях да бъда тук.

В тези думи липсваше логика, но Мили знаеше, че няма смисъл да спори.

— Да, голяма съм късметлийка.

— Виждала ли си Ад тази сутрин?

— Не.

Не можеше да понася Ад. Беше лигльо. Сексист и разглезен лигльо.

— Намажи ми гърба, Кари — нареждаше той и тя грабваше крема против изгаряне и започваше да го маже.

— Донеси ми едно питие, Кари. — Когато го донесеше, той продължаваше: — Сега и лед. — И тя припкаше за лед.

Той не харесваше Мили; тя нямаше нищо против и с удоволствие играеше на карти с Тоби, който се оказа сладур, доста уплашен от големия си брат. Адам му се подиграваше, казваше му, че е пъзльо, защото не искаше да скача от палубата и се затрудняваше да си сложи водните ски, когато му падаха, докато караше.

На Мили също й беше трудно, предпочиташе да лежи на големия гумен пръстен и да шляпа във водата; предложи на Тоби да направи като нея и на него много му хареса. Кари се смееше и ги наричаше бебешоци. Тя беше невероятно добра на водни ски, дори по-добра от Адам, което никак не му се нравеше, така че след известно време се наложи да се преструва, че е изгубила уменията си, и падаше нарочно.

Половината ваканция беше минала и Мили нямаше търпение да приключи. Кари се държеше все по-предизвикателно с нея, тръшкаше се заради Адам и си го изкарваше на Мили, когато той не й обръщаше внимание. А това се случваше непрекъснато.

Разбира се, в много отношения беше прекрасно. Плаването около островите беше прекрасно, беше чудесно да плуват непрекъснато и да се излежават на слънце, да ходят на пикник на плажа, когато са на брега, тя обичаше вечерите на палубата, след като похапнеха, когато ставаше по-хладно и тогава играеха на скрабъл и последствия, игри, които Андрю и Ники Мейпълтън харесваха, а понякога дори играеха на сричкови ребуси. Мили беше много добра в сричките, което силно дразнеше Кари, защото тя бе тежък случай.

Адам наистина беше красавец, висок, мургав, не беше кльощав като повечето момчета на неговата възраст, учеше в „Итън“, беше умен и през повечето време изпращаше есемеси на приятелите си и изпадаше в ярост, когато изгубеше сигнала, а това се случваше непрекъснато.

Тази вечер възрастните щяха да се срещнат с приятели на друга яхта и решиха децата да останат под неблагонадеждното око на Дейзи, морския еквивалент на икономка; тя се грижеше за готвенето и почистването на каютите, но през повечето време се печеше на слънце и флиртуваше с Антоан, момчето, което отговаряше за водните спортове.

— Слушай сега — изсъска Кари, след като Ники Мейпълтън се гмурна във водата, за да поплува, — щом приключим с вечерята и Дейзи се покрие, ти също се покриваш. Вземи и Тоби със себе си. Двамата с Ад искаме малко спокойствие, за да послушаме заедно музика, може дори да попушим.

— Да попушите ли? — попита Мили.

— Да, да попушим. Трева, тревица, както искаш го кажи. Ад носи страхотна стока и каза, че било крайно време да разбера колко е гот.

— Добре, става — съгласи се Мили. Беше се научила да не възразява на Кари, независимо какво казваше или вършеше, но не се въздържа, когато по-късно същия следобед Кари неочаквано си свали горнището на банския.

— Кари! — ахна Мили. — Ад може да те види или пък Антоан.

— Я, каква си смотла. Годината е две хиляди и единайсета, Мили, не деветнайсети век. Няма да се развявам с бели цици.

— Добре — отвърна Мили и сви рамене.

— А, ето я и мама! Мили, свали си и ти горнището. Подкрепи ме, хайде!

— Няма. Кари, не искам…

— Мили! Господи, иска ми се да не те бях водила. Такова си недорасло дете. Хайде, сваляй го!

Тя посегна и дръпна горнището толкова силно, че то падна. Мили, силно засрамена, се обърна по корем тъкмо когато Ники Мейпълтън дойде при тях.

— Искате да заличите белите презрамки ли, момичета? Чудесна идея. Гледайте обаче Ад да не е наоколо. Ние тръгваме. Да си прекарате хубаво. До утре. А, да, Мили, майка ти ми е пуснала есемес. За посрещането другата седмица. Разбрахме се да те качим на полет от Атина. Праща ти много поздрави, надява се ваканцията със семейството да не ти се стори скучна след тази!

— Благодаря — отвърна Мили. Неочаквано ваканцията с родителите й, Фърги и Руби и се стори нещо прекрасно.

Ники тръгна; Кари погледна замислено Мили.

— Би ли ме снимала?

Подаде и телефона си.

— Без горнището ли?

— Без горнището, госпожице скромност. Хайде, действай!

— Добре — отвърна с нежелание Мили. Направи няколко снимки на Кари, след това й върна телефона.

— Сега ще снимам теб.

— Недей, Кари!

— Напротив, Мили. Хайде, не ставай досадна. Ще направя една и на двете заедно, ако искаш.

— Ами… — Знаеше, че трябва да отстъпи. Кари нямаше да престане да натяква, ако откажеше. Добре.

Седна и всяка секунда й беше крайно неприятна, защото гърдите й бяха наполовина на тези на Кари и много бели.

— Какво стана?

— Ами… нищо.

— Миличка, нещо е станало. Веднага си личи.

— Нищо не е станало, мамо.

— Добре — въздъхна Бианка. — Ако обаче решиш нещо друго…

— Няма! Няма какво да реша. Руби, искаш ли още един урок по гмуркане? Хайде. Фърги, да не посмееш да я бомбардираш. Просто недей!

— Струва ми се, че всичко е наред — подхвърли Патрик, докато наблюдаваше как Мили се гмурка изящно в басейна, последвана от плясъка на Руби.

— Нещо не е наред. Казах ти, че снощи плачеше, а когато я попитах, обеща да ми каже днес, така че има нещо. Тя е… Патрик, много те моля.

— Извинявай. Дай ми само минутка.

Той грабна телефона, отдалечи се с бърза крачка и се заслуша внимателно. Сол. Тъпият Сол. Не ги остави на мира по време на почивката. Звънеше всеки ден. Тя бе истински шокирана от Патрик; когато ходеха заедно на почивка, тя проверяваше телефона си три пъти на ден, след това го изключваше. Това бе правило, което не подлежеше на обсъждане. Е, почти.

— Сега пък какво има? — попита тя Патрик, когато той се върна и я погледна гузно.

— А, просто въпроси. Дали ще погледна това, дали съм видял онова. Не че имам нещо против — опита се той да омаловажи нещата.

— А би трябвало.

— Ти не разбираш. Сол е абсолютен маниак. Така работи. Той е малко… колебая се да го кажа, но няма задръжки. В известен смисъл.

— Така ли? — Макар и да не искаше, тя усети, че е заинтригувана.

— Да. Няма как да стигнеш там, където е той. Не трябва да имаш никакви емоции.

— О, така ли? Доста емоционален е, когато става въпрос за Дикън.

— Така е, но точно в тази емоция не влага никаква преценка. Дикън е най-важният, да не кажа единственият човек в живота му. Той не го възприема като част от цяло, като част от семейството. Сол се отнася към майката на Дикън като към човек от персонала. Тя съществува дотолкова, доколкото обслужва нуждите на Дикън.

— Нищо чудно, че са се развели.

— Джонджо разправя, че тя много се е стараела да бъде добра съпруга на Сол.

— И?

— Никой не може да изпълни тази роля. Той просто иска хора, които да вършат онова, което трябва. Работата е там, че се интересува единствено от парите, които изкарва. Не че може да ги пипне, това е някаква абстракция. Трудно ми е да го обясня. Не се интересува от нищо друго, не мисли дали ще обиди този или ще разстрои онзи. Така е през деветдесет процента от времето.

— Господи. Да не станеш и ти такъв, мили. Напомни му, че сме във ваканция. Иначе аз ще го направя.

— Бианка… — Неочаквано гласът на Патрик стана много сериозен. — Моля те, недей. Става въпрос за работата ми, а той ми е шеф. Ще се справя, както аз преценя.

— Само се шегувах — отвърна тя малко стреснато.

Изведнъж разбра какво представлява Сол за Патрик: той бе не само символ на успеха, а на самоуважението, шанс да постигне нещо сам, вместо да разчита на подаянията на баща си. Щеше да стане опасно, ако се намеси.

— Много мило, че дойде. — Гласът на Хенк вещаеше опасност. В претъпкания бар, сред шума и горещината, лицето му, пребледняло, изпънато, бе единственото, което забеляза, и то я уплаши.

— Извинявай. Наред ли е всичко? Честит рожден ден — добави тя със закъснение и се приближи, за да го целуне, но той се отдръпна.

— Така изглежда. Купища гадна храна, няма достатъчно пиячка; умрял опит за парти за рожден ден.

— Извинявай, Хенк. Предупредих те, че ще закъснея. А ти… намери ли подаръка, който ти бях оставила?

Разбира се, че го беше намерил. На масата в кухнята, където го остави, преди да излезе тихо, се мъдреше завързаният с червена панделка скъп обектив, за който той мечтаеше.

— Да, намерих го.

— Добре ли е? Подходящ ли е?

— Да. Подарък, в който не е вложено никакво лично чувство. Да, благодаря.

— Ами… добре. — Дори сега тя очакваше нещо повече. — Няма ли да ме почерпиш едно питие?

— Поръчай си на бара. — Той й обърна гръб и заговори с друг. Разстроена до сълзи, тя се отправи към тоалетната. Върна се усмихната, очевидно готова на всичко.

Но нещата се развиха по-зле, отколкото беше очаквала. В апартамента, няколко часа по-късно, той се обърна, когато тя го последва, блъсна вратата зад нея, вдигна ръка и я зашлеви през лицето.

— Мръсница такава — каза той, — егоистка, гадина. Грижа те е единствено за скапаната ти работа, дори на рождения ми ден я постави на първо място.

Тя не посмя да му противоречи, да се защити.

— Хенк, извинявай, много се извинявам, но нали ти казах, че нямаше как, затова купих и наредих нещата за ядене и всичко останало…

— Ето какво заслужават нещата за ядене — заяви той и запрати полупразно плато с хапки в стената. Платото се разби, а съдържанието се пръсна навсякъде.

— Хенк, престани, моля те, престани! Ти си полудял! — Той се обърна към нея, погледна я с блеснали очи, а тя продължи ужасена от онова, което можеше да последва. — Извинявай, много се извинявам, че съм те разстроила, трябваше да дойда по-рано…

— Трябваше, мама ти стара — отвърна той и я удари отново, този път от другата страна на лицето, а тя залитна, едва не падна, успя да се добере до банята, блъсна вратата и я заключи. След малко чу входната врата да се отваря и затваря с трясък, след това излезе уплашено, страхуваше се, че той прави номер, но него го нямаше и тя заключи, сложи веригата и започна да чисти неразборията, защото, изглежда, не и оставаше нищо друго. Мислеше си, че самотата е много по-желана от онова, което и се налагаше да търпи през последните няколко седмици.

Събуди се, усети болка навсякъде и погледна телефона си; не беше навила будилника и видя, че минава девет. Добре че нямаше срещи. Можеше да стигне до десет, щеше да се усамоти и изкара този ден… Телефонът й звънна. Обаждаше се Хенк. Тя не вдигна. След това звънна домашният телефон, телефонният секретар се включи и тя чу гласа му.

— Сладурче, сладурче, много се извинявам. Прости ми, моля те, много те моля да ми простиш. Обичам те, обичам те толкова много. Не мога да живея без теб. Няма да се повтори. Кълна се. Моля те, много те моля, кажи ми, че мога да се прибера вкъщи.

Тя влезе в банята и тогава забеляза отражението си. Едно насинено око, една безобразно подута скула, синина край устата, сцепена устна. Не можеше да отиде на работа в този вид, в никакъв случай не можеше да се покаже! Щеше да позвъни на Джемайма и да й каже, че е болна — добре че Бианка не беше на работа. Остана под душа дълго, опитваше се да отмие нещастието, срама и болката, насили се да приеме истината; когато излезе увита в хавлия и седна на канапето — вече бе изключила мобилния, — не обърна никакво внимание на безкрайните позвънявания на Хенк на домашния телефон. Той не спираше да повтаря колко много я обича, как го бил направил, защото се почувствал наскърбен, защото бил рожденият му ден, защото мислел, че ако тя успее да го спре да пие… Усети как я завладява чувство на вина, вина и срам. Наистина беше рожденият му ден, трийсетият му рожден ден, важна годишнина… Недей, Сузи! Не бива да се размекваш, не го прави, не бива! Той е опасен, ужасен…

— Имам нужда от теб — повтаряше Хенк, — толкова много си ми нужна…

— Тя тук ли е? — попита раздразнено Атина.

— Ами, не — отвърна Джемайма. — За съжаление не, лейди Фаръл. Ще дойде. Вие малко подранихте. Да ви направя ли чаша чай, да ви донеса нещо студено за пиене, докато чакате?

— Вкусът на чая от тези машини е неприятен. Може би чаша вода, тя поне няма как да бъде съсипана.

— Разбира се, лейди Фаръл — отвърна Джемайма и стана, докато Атина профучаваше покрай нея към кабинета на Бианка.

Бианка седеше в задръстване на „Пикадили“, вбесена от безсилие, и си повтаряше, че подобно е и състоянието на „Фаръл“. Всичко беше в застой, скъпата машина боботеше неумолимо, гълташе бензин и не правеше почти нищо друго, а лейди Фаръл, като някой шофьор грубиян, непрекъснато й показваше среден пръст и я засичаше всеки път когато тя понечеше да потегли напред. Последната проява бе насочена срещу Хати и тя не спираше да критикува всеки продукт, който излизаше от лабораторията, настояваше да бъде върнат и да се създаде нова формула. След това на Бианка се налагаше да отменя нареждането — цялото това пропиляно време беше безобразно скъпо.

Марк Ролинс, новоназначеният финансов директор, вече бе заявил пред Бианка, че няма шанс да достигне целите си през следващата година, дори пускането на новата серия да е изключително успешно.

— Ако не е изключително успешно, тогава резултатите ще бъдат дори още по-лоши от тези. Ако пък не се получи…

— Марк, може ли да не говорим по този въпрос, ако обичаш? Това просто не ми влиза в сметките.

— Радвам се да го чуя — отвърна той.

Тази сутрин Марк й изпрати имейл, в който обобщи положението; Джемайма го принтира и го постави в папка на бюрото на Бианка заедно с други важни документи като доклад от Хати за персонала в лабораторията — „Мардж става, Джаки е пълно разочарование, прекалено опърничава, трябва да бъде освободена“, и напомняне от Лара, че е обещала да обсъдят формата и датата на всички търговски конференции преди пускането на новите продукти. „Трябва чудо да стане, Бианка, което да повдигне духа на войската, тъй като в момента е почти на нула.“

Джемайма предположи, че лейди Фаръл може да не се отнесе честно и почтено, докато рови в кабинета на Бианка, забърза след нея и я покани да седне на един от ниските фотьойли до масичката за кафе, попита я дали иска списание, което да прегледа, докато чака.

— Не — отвърна Атина, — повечето днешни списания ме депресират. Искам си чашата вода. С лед, ако не те затруднявам прекалено много.

— Веднага — кимна Джемайма. — Просто ще… — Тя замълча, обърна се към бюрото, уж за да го подреди, но всъщност пое в ръце всички папки, които Бианка едва ли искаше лейди Фаръл да види. В този момент Лара надникна и заяви, че трябва спешно да види Бианка и попита дали има прозорче по някое време през деня.

— Извинявай, че те притискам, Джемайма, но закупчикът от „Дебънамс“ е на телефона.

— Разбира се — отвърна Джемайма, — само да погледна графика. Има два часа следобед. Извинете, лейди Фаръл.

Атина, която наблюдаваше внимателно Джемайма, затвори вратата и прегледа папките на бюрото. Когато Джемайма се върна, Атина седеше до масичката за кафе и разглеждаше последния брой на „Вог“.

— Дори не ми се мисли какво би си помислила Даяна Вриланд за всичко това.

Джемайма й се усмихна мило, взе папките и излезе, а десет минути по-късно Бианка звънна, за да съобщи, че ще се забави поне с петнайсет минути. Джемайма предаде съобщението кротко и гузно на лейди Фаръл, която стана и пусна списанието на масичката.

— Много съжалявам, но не мога да си позволя да чакам повече. Изненадана съм, че госпожа Бейли не е в състояние да се организира по-добре.

Когато се върна в офиса си, тя помоли Кристин да провери кога може да организира нова среща на борда. Същата вечер, когато се прибра, след като си направи джин с тоник, по-силен от обикновено, тя позвъни на Каро.

Двайсет и осма глава

— Патрик — започна с известно притеснение Бианка, — почти единайсет е. Защо Сол ти звъни по това време?

— Искаше да обсъдим една германска фирма.

— Не може ли да обсъждате този въпрос в офиса?

— Не, защото в офиса вниманието му е обикновено насочено към пазарите. Единственото време, с което разполага, за да мисли, е вечер. И уикендите, разбира се.

— Значи затова си позволява да съсипва вечерите на всички останали.

— Не ги съсипва. За бога, Бианка, нямам нищо против. Ти защо се възмущаваш?

— Ами — каза тя с необичайно саркастичен глас, — няма причина. Точно така, защо да седя и да си приказвам с теб вечер? Защо да играя с теб и децата необезпокоявана повече от десет минути, докато сме на почивка?

— Бианка — започна много тихо Патрик, — може ли да ти напомня за една друга почивка? На която ти дори не дойде.

— Беше различно.

— Нима?

— Да. Времето беше срещу нас, налагаше се да го направя.

— Значи времето не е срещу мен, така ли?

— Патрик, моля те. Беше изключение, един-единствен случай. Ти работиш за Сол и аз знам, че работата ти изисква много време и внимание, но има много други хора, които също работят за него. Не всичко зависи от теб… — Тя замълча, усетила, че навлиза в опасна територия.

— Значи твърдиш, че ти си незаменима, докато аз не съм? Че аз не мога да отлагам почивки, докато ти можеш, така ли? Струва ми се, че точно тук грешиш. По една случайност аз съм единственият анализатор, който работи за Сол, и той разчита изключително на мен. Не искам да го разочаровам и няма да го разочаровам.

— Добре, добре — отвърна Бианка, — никой не те кара да го правиш. Просто запази някакво чувство за мярка.

— Както правиш ти ли?

— Поне се старая — сопна се тя, стана и излезе от стаята.

Качи се на горния етаж бавно и докато минаваше покрай вратата на Мили, чу, че тя говори.

Тревожеше се за Мили; седмици след пътуването със семейство Мейпълтън, тя все още беше потисната, държеше се враждебно, отказваше да отговаря на въпроса за двете седмици. Почука на вратата и без да дочака отговор, влезе.

Стаята бе осветена единствено от нощната лампа на Мили. Момичето говореше по телефона и прекъсна, след като каза: „Трябва да затварям“, след което срещна предизвикателно погледа на майка си.

— Миличка, вече е единайсет. Би трябвало да спиш, също и човекът, с когото разговаряш. Кари ли беше?

— Не! — сопна се ядосано и нетърпеливо Мили. — Не беше тя.

— Нали всичко е наред?

— Да — отвърна все така нетърпеливо дъщеря и, — всичко е наред.

— Добре. Радвам се. Лека нощ, миличка, наспи се добре.

Наведе се, за да я целуне, но Мили обърна враждебно бузата си, след това се врътна към стената. Бианка обаче забеляза купчина кърпички върху завивката, всичките мокри. Косата на Мили също беше мокра, където сълзите бяха попивали, докато бе лежала на възглавницата.

— Не мога да го направя — призна Бърти.

— Защо да не можеш?

— Защото изобщо не съм съгласен с теб.

— Бърти, трябва да сме единни, в противен случай не остава абсолютно нищо за търговска къща „Фаръл“. Надявам се няма да предадеш всичко, за което двамата с баща ти работихме и отдадохме живота си. Слушай сега…

Бърти се заслуша.

— А, Джаки. Заповядай, мила, влез. Каква красива рокля. Аз, разбира се, те виждам единствено в лабораторията, когато си с бяла престилка. Питах се как ти се струва новият режим. Морис сигурно ти липсва, след като вече беше свикнала с неговия начин на работа. Пред мен можеш да говориш откровено, разговорът ни е поверителен. Просто обичам да съм във връзка с нашите служители, искам да знам как се справят при тези трудни обстоятелства.

— Мили все плаче — сподели Руби, — откакто се прибра. — Малкото й кръгло личице беше силно загрижено. — Трябва да оправиш нещата, мамо. Тя си е в стаята. Отказва да излезе. Не дойде дори да яде. А имаше кюфтета — добави тя, сякаш за да разпръсне съмнението на Бианка, че нещата са сериозни.

— Качвам се веднага. Татко ти сигурно още не се е прибрал.

— Не, ще закъснее, звъннал е и е предупредил Соня.

— Добре. — Бианка си пое дълбоко дъх. Патрик беше обещал да се прибере до седем, за да може тя да се подготви за срещата на борда утре, а вече бе седем и половина.

— Карън още ли е тук?

— Не. Аз гледах „Шрек“ със Соня. Може ли да го догледам, моля те. Ти би ли се оправила с Мили?

— Да, но преди това искам да поговоря със Соня.

Соня не скри тревогата си.

— Много е разстроена, Бианка. Влезе вкъщи и хукна право към стаята си.

— Къде е Фърги?

— В стаята си, пише си домашните. Той е добре.

— Така. Би ли останала още малко, Соня? Докато поговоря с Мили. Или докато Патрик се прибере. А той сигурно ще си дойде всеки момент. Руби е малко притеснена и не ми се иска да я оставям сама.

— Мога да остана само петнайсетина минути.

— Добре. Няма да се бавя.

Тя хукна нагоре по стълбите, остана заслушана за кратко на вратата на Мили. Вътре цареше пълна тишина. Тя почука.

— Кой е?

— Мама. Може ли да вляза?

— Ох, добре.

Бианка влезе, Мили лежеше на леглото с поруменяло лице и подпухнали очи. Беше притиснала мобилния си телефон, сякаш беше плюшеното мече, което навремето я успокояваше. Де да можеше всичко да е все още толкова просто.

Бианка седна на леглото и приглади назад косата и.

— Какво има, миличка? Моля те, кажи ми.

— Не искам.

— Как да ти помогна, ако не искаш да ми кажеш?

— Никой не може да ми помогне. Ти не разбираш.

— Ами… — Бианка си спомни същата ситуация от своето детство, колко убедена беше, че никой не е в състояние да й помогне с проблемите. — Може и да не мога. Понякога обаче говореното помага. Знам със сигурност, че е така. От работата.

— Наистина ли?

— Наистина.

Последва дълго мълчание; след това Мили заяви, сякаш бе взела категорично решение:

— Не, не мога. Наистина не мога.

— Мили… — Бианка се поколеба. — Има ли нещо общо с Кари? Да не би тя да е направила нещо?

Мили поклати апатично глава.

— Не.

— Миличка, мисля, че има нещо. Моля те, кажи ми. Много те моля. Обещавам да не правя нищо, което ти не одобриш, но нека поне разбера за какво става въпрос.

— Вече ти казах, че не мога. — След тези думи малкото и личице се сгърчи и тя повтори с огромно отчаяние. — Просто не мога. — След това се разплака отново.

— Добре, налага се да уважа решението ти. Поне слез долу и хапни нещо. С мен. Ще си направим омлет, ще погледаме телевизия, ще се гушнем. Руби всеки момент ще си легне. А тази вечер дават сериала „Уотърлу Роуд“, нали така?

— Ами… да, добре. Благодаря, мамо.

Момичето благодареше, че тя не продължава да настоява с въпроси, ами е предложила вечеря, също като на възрастна.

— След петнайсет минути слез, нали? Аз ще се оправя с Руби.

Тя мина покрай стаята на Фърги, чу го, че я повика, и влезе.

— Здрасти.

— Мамо — започна той. — Не знам какво става, но това момиче е гаднярка. Чух Мили да говори по телефона и тя все повтаряше „Не съм, Кари“. След това Кари, изглежда, я прекъсна, защото Мили продължи да я вика по име.

— Хм — изсумтя Бианка. — Благодаря ти, че ми каза, Фърги. Не знам как да й помогна. На Мили.

— И аз не знам. Може на татко да му хрумне нещо.

Според Фърги баща му бе способен да постигне световен мир преди закуска, без дори да полага кой знае какво усилие.

Бианка погледна часовника си. Минаваше осем. Къде се беше дянал Патрик? По дяволите. Обеща да се прибере и да поговорят. Положението беше сериозно.

Стана девет, после десет, а от него все още нямаше и следа, освен два есемеса, с които да я уведоми, че са го задържали. Какво ставаше с него? Семейството и се разпадаше пред очите й.

— Госпожо Бейли…

Гласът на Атина прозвуча измамно нежно.

— Да, лейди Фаръл.

Засега събранието на борда вървеше доста добре; прегледаха дневния ред, тя успя да представи цифрите сравнително оптимистично, обясни, че някаква нова сграда в Хамърсмит изглежда обещаваща и така ще спестят доста пари, успя да говори ентусиазирано за новата гама продукти и разработката им, така че, ако старата вещица се опиташе да я препъне, нямаше да успее.

— Бих искала да ви помоля да излезете от стаята.

— Какво? — тя остана в пълно недоумение. Погледна Атина. Изражението й беше мило също като гласа.

— Очевидно не се изразих достатъчно ясно. Бихте ли излезли от стаята?

— А, да, добре. Разбира се.

— Благодаря.

Остана в коридора в продължение на няколко минути, в очакване да я повикат, но тъй като това не се случи, тя се върна в кабинета си.

— Просто почивка — обясни тя, когато видя извитите вежди на Джемайма. — Няма да е дълга.

— Добре. Би ли погледнала тези писма, а и съпругът ти звънна, каза, че щял да се обади отново от Мюнхен.

Бианка си спомни яростта си и гнева от снощи, когато Патрик най-сетне се прибра — беше полунощ — прекалено уморен, за да говори за каквото и да било. Извини се, но отложи разговора за сутринта, веднага след като станат.

— Трябва да стана много рано, Патрик. Чака ме изключително важно събрание на борда, за което трябва да се подготвя. Не може ли…

— Не, не може. Трябва да поспя, защото всеки момент ще падна от умора.

— Патрик, важно е, става въпрос за Мили.

— Но не е чак толкова важно, че да не отложиш срещата.

— Не мога наистина!

— Тогава и Мили, и загрижеността ти ще трябва да почакат. Едва ли са чак толкова неотложни.

— Не е честно! Тя е много разстроена от нещо и…

— След като е толкова разстроена, значи имаш основателна причина да отложиш срещата си.

— Както и ти да останеш буден поне още половин час.

— Мила моя — започна той и обръщението прозвуча изкуствено, — извинявай, но не съм в състояние да си събера мислите.

— Както кажеш. Няма да разговаряме — отсече Бианка и излезе от стаята.

— Искам да гласуваме вот на недоверие на Бианка Бейли — заяви Атина.

Секретарката на Хю, която водеше протокола, огледа присъстващите. Реакциите на хората бяха различни.

Майк и Хю бяха напълно стъписани, лицето на Питър Уорън беше с онова празно изражение без следа от учудване, което той си придаваше със скоростта на светлината; Флорънс й се стори изненадана; Каро наблюдаваше майка си с обожание, а на Бърти му личеше колко е нещастен.

— Бихте ли казали защо? — попита най-сетне Хю.

— Бих. Фирмата е напълно деморализирана, откакто госпожа Бейли пое работата. Всички сме запознати с трагедията, която сполетя Ленард Форд, един живот бе безвъзвратно изгубен, едно семейство беше съсипано, и то заради липса на търпение.

— Ако трябва да сме справедливи, той загина в ужасна катастрофа…

— Тази катастрофа нямаше да се случи, ако той бе все още на работа.

— Лейди Фаръл, той не изпълняваше качествено служебните си задължения.

— Глупости. Той беше лоялен, умен и чаровен и единственото, от което се нуждаеше, беше малко обучение в новите правила и начини на действие на фирмата. Има още няколко подобни нещастни случая: горката Марджъри Досън, която бе така жестоко и несправедливо уволнена в деня, в който й бе съобщено, че съпругът й трябва да се подложи на тежка операция. Ами Джаки Пиърсън в лабораторията, която намира работата под ръководството на госпожа Ричардс почти невъзможна: тя не търпи възражения, отнася се критично и не е дала никакво време на персонала да се запознае с методите й на работа. Собствената ми секретарка докладва за сериозна липса на вяра в почти всички, които са останали от първоначалните служители. Всички се чувстват пренебрегнати, никой не обръща внимание на уменията им. Според мен госпожа Бейли е арогантна, не приема съвети и не желае да се вслушва в съветите на другите, които са в състояние да уредят нещата по по-задоволителен начин.

— Лейди Фаръл…

— Освен това разполагам с документи, които ясно разкриват, че финансовото ни състояние не само че не се е подобрило, ами напротив. Госпожа Бейли не само че не спасява търговска къща „Фаръл“, тя я съсипва. Затова предлагам да пристъпим към вота на недоверие. Госпожа Джонсън е съгласна, очевидно господин Фаръл също ме подкрепя.

При тези думи Бърти си пое дъх, сякаш се канеше да заговори. Погледът на майка му го накара да млъкне.

— Много интересно — отбеляза Хю Брадфорд.

— Лейди Фаръл — по лицето на Майк се беше изписала обичайната любезност, — благодаря ви за оценката на ситуацията. И въпрос не може да става да се съгласим да освободим госпожа Бейли. Според нас тя се справя прекрасно с работата.

— Само че вие сте малцинство — заяви Атина. — Както и да е, вашето мнение не е от значение, тъй като настоявам да пристъпим към гласуване. Имаме три гласа, докато вашите два…

— Може ли да кажа нещо? — обади се Бърти.

— Не сега, Бърти, не може.

Хю Брадфорд прочисти гърлото си.

— Лейди Фаръл, за съжаление онова, което казахте, е неточно.

— Кое?

— Че ви подкрепят три гласа.

— Да не би да искате да кажете, че госпожа Бейли също има право на глас? Това означава, че слабо познавате законите на фирмата.

— Не, разбира се. — Той срещна погледа й. — Само че господин Уорън има право на глас.

— Господин Уорън ли? Как така има право на глас? — Изражението на Атина показваше, че за нея Питър Уорън заема същото мястото, което тя бе отредила на чистачите.

— Да. А той подкрепя нашето мнение по отношение на госпожа Бейли и ще гласува заедно с нас.

— Вие нали ме уверихте, че председателят няма изпълнителна власт?

— Това е самата истина. Затова пък има право на глас.

Последва дълго мълчание. Накрая Атина се възмути.

— Държа да отбележа, че това не ми е било разяснено. Приемам го за крайно лицемерно поведение.

Уорън й отправи чаровна и много виновна усмивка.

— Много жалко. Адвокатите ви очевидно не са ви запознали със структурата на фирмата, когато сте подписвали. За съжаление подобна дреболия лесно се пропуска.

— Господата Уорън, Ръшуърт и Пембъртън са адвокати от най-висока класа.

— Сигурен съм, че е точно така. Въпреки това остава неоспоримият факт, че имам право на глас.

— И ще гласувате срещу мен? Срещу нас?

— За съжаление да, лейди Фаръл. Точно така ще гласувам.

Секретарката отново огледа присъстващите и забеляза нещо изключително любопитно: по лицето на Бърти бавно се разливаше облекчение.

Атина се изправи отново и изгледа всички с подчертано презрение.

— Цялата тази работа няма особено значение, колкото и подла да е тази измама. Става въпрос за гласуване на притежателите на дялове и ние пак печелим. Притежаваме петдесет и един процента от фирмата, а това няма как да го пренебрегнете. Така е по закон.

Мили седеше в една от тоалетните кабинки, облегната на стената. Чуваше как момичетата влизат и излизат, копнееше за малко тишина, която щеше да й подскаже, че часът е започнал и тя щеше да е най-сетне свободна. Не беше сигурна какво да прави оттук нататък; беше й лошо и можеше да отиде при сестра Уинтър, която да повика някой да я прибере у дома, но Соня нямаше да е вкъщи по обед, защото щеше да ходи на зъболекар, а едно от правилата бе болните момичета да не си тръгват без придружител. Така че единственият отговор беше да каже, че й е лошо и не може да влезе в час; излезе предпазливо от кабинката и се погледна в огледалото. Изглеждаше ужасно, очите и бяха очертани от тъмни кръгове, така че със сигурност щяха да й повярват; пое си дълбоко дъх и отвори вратата.

Пред нея бе застанала усмихнатата Кари.

Двайсет и девета глава

Това беше някакъв кошмар. Уолтър Пембъртън бе все още в костюм, макар да беше полунощ, тъй като прекара цялата вечер над договора между търговска къща „Фаръл“ и „Портър Бингам“, в който бе вложил толкова усилия преди няколко месеца. Истина беше. Как бе възможно да пропусне тази ужасна, опасна точка за правото на гласуване, като по този начин лиши и лейди Фаръл и цялото семейство от контрола над фирмата.

Как бе възможно да е толкова невнимателен? Как бе възможно? Как? Просто немислимо.

Това бе думата, която употреби, когато лейди Фаръл — гласът и ужасяващо разтреперан от потискан гняв — го попита дали е възможно семейството да няма контрол над фирмата.

— Скъпа лейди Фаръл — бе отвърнал той, леко развеселен, — това е просто немислимо. Вие притежавате петдесет и един процента от фирмата; по закон контролът е ваш. Аз, разбира се, ще прегледам договора отново, но съм напълно убеден в правотата си.

След това тя заговори за правото на гласуване и Ръшуърт усети смътно безпокойство. Не помнеше да са обсъждали подробно правото на гласуване и последствията от него.

Бианка седеше в кабинета си и слушаше „Бохеми“ — винаги пускаше опера, когато назряваше криза — тя уталожваше чувството, че е предадена, гнева и болката. Самотата пък бе неразделна част от работата й. Хората с по-ниско служебно положение можеха да се обърнат един към друг, да се оплачат, че се е случило нещо ужасно, да подхвърлят пред този или онзи, че направо не е за вярване, да разчитат на съчувствие, на състрадание и съвет. Тя обаче, съвсем сама на върха на планината, не можеше да разчита на подобно отношение. Това беше цената на успеха, на професионалното й задоволство, на заплатата, на славата.

Беше необходима огромна самоувереност, за да се справи с положението, а Атина се опитваше да я лиши от нея, бавно и неумолимо. Накратко казано, беше плашещо.

Майк и Хю я заведоха на обяд и се опитаха да й представят цензурирана версия на случилото се, като казаха, че лейди Фаръл не е доволна от повечето неща, които Бианка върши, и искала да изрази това свое мнение официално.

— Стига глупости — сряза ги Бианка. — Сигурно става въпрос за вот на недоверие.

— Ами… да. Така беше.

— На какво основание?

— Каза, че хората били деморализирани, по една случайност знаела, че цифрите от продажбите са ниски и положението ставало още по-зле.

— Това пък как го е разбрала?

— Един господ знае. Както и да е, Бианка, тя не може да победи. Няма понятие от структурата на борда и правата за гласуване благодарение на онези жалки динозаври, които нарича свои адвокати. Казахме й, че сме много доволни от теб, че те подкрепяме напълно и тя изфуча възмутено. Продължаваме утре сутринта. Дотогава, поне така предполагам, господата Пембъртън и Ръшуърт ще са забелязали гафа и ще са подвили опашки.

— Господи — въздъхна Бианка, — каква каша.

— Напротив — отвърна Хю. — Всичко е наред.

— Хю, остава фактът, че в думите й има истина и утре ще бъде още по-трудно. Започвам да се питам какво правя там…

— Бианка! Стегни се.

Хю й се усмихна, но тя разбра по изражението му, че с веселото си отношение той прикрива раздразнение. Това бе достатъчно и тя спря. Не можеше да си позволи да покаже и грам съмнение в себе си или слабост.

Стана и се усмихна на Хю.

— Добре. Да загърбим цялата тази неприятна случка. Напълно прав си. Не можем да й позволим да клати лодката тъкмо когато почти сме я пуснали отново на вода.

— Не можем, разбира се — потвърди Майк. — Така вече е по-добре. Браво, Бианка. А ти знаеш, че ние те подкрепяме, както винаги. Както казах и на госпожата.

— Знам — кимна тя. — И ви благодаря.

Само че сега, докато беше съвсем сама, Патрик го нямаше, а децата спяха, тя не беше толкова сигурна.

Патрик чакаше полета си от Мюнхен, когато Бианка му позвъни.

— Здравей, миличка, как си?

— Ами — започна тя, — нали знаеш. Добре. Надявах се снощи да ми звъннеш.

— Извинявай, цял ден се низаха срещи, след това Сол се обади с нови идеи и… ами… докато се усетя, и беше станало полунощ. Знам, че не обичаш да ти звъня по това време. Ти добре ли си?

— Да, добре съм, благодаря.

— Всичко наред ли е?

— Вчера се е наложило Мили да си тръгне от училище, станало й лошо, а пък Руби, изглежда, е с шарка, но мисля, че ще я изкара леко. След малко влизам в съвещание на борда, което вчера беше прекъснато, защото лейди Фаръл предложила вот на недоверие за мен.

— Сериозно? Няма да й мине номерът. Те не бяха ли с миноритарни дялове, питам за инвеститорите.

— Точно така, Патрик — отвърна Бианка, като едва се сдържаше, — така е. Няма никакво значение.

— Добре, миличка, знам, че е гадно, но довечера се връщам. Не съм забравил за Мили. — Говореше предпазливо и загрижено; очевидно се чувстваше виновен. — И да не прихванеш шарка, защото няма да се отрази добре на заминаването ти за Париж. Между другото и Сол ще бъде в Париж през следващата седмица. Един от конете му ще участва в Лоншам. Можете да вечеряте заедно.

— Патрик — продължи Бианка и запази гласа си безизразен с огромно усилие, — аз ще пътувам с Флорънс, така че ще бъде изключително невъзпитано да я изоставя сама цяла вечер. А и Сол едва ли ще бъде във възторг да търпи и двете ни.

— Просто ми хрумна. Въпреки това ще му спомена. Ако той… ами…

— Добре, Патрик. Ако се появи под прозореца на хотела ми и запее серенада, ще вечерям с него.

— Стига глупости, Бианка, просто те моля да се държиш любезно с шефа ми. Нищо повече. А, викат ни. До довечера, миличка.

Бианка затвори телефона ненужно силно и му се оплези. След това се разсмя. Това бе наистина нелепо! Патрик я тласкаше в ръцете на друг мъж, искаше от нея да прекара известно време с него в Париж, ни повече ни по-малко Париж. Ами ако тя го харесаше? Как щеше да изглежда този факт в съдебната зала по време на развода?

— Ама, ваша чест, правех каквото ми каза съпругът ми, опитвах се да се представя като добра съпруга на корпоративен служител.

Той обаче нямаше да иска да вечеря с нея; по-вероятно бе на прасетата да им поникнат крила и да полетят над Монмартр.

— Я, здравей!

— Здравей. Дано моментът е подходящ. Как си?

— Ами… добре.

— Добре ли мина полетът?

— Пътувахме с влак.

— Добра идея. Много по-цивилизовано.

— И аз така мисля. А ти?

— Дойдох с кола, с Джордж Барнс, треньора. Също и конете, въпреки че те бяха в друго превозно средство. Два ще участват утре в Лоншам. Ела да гледаш.

— Не мога, Сол. Дошла съм по работа. Въпреки че много ми се иска — побърза да добави тя. Не искаше да се държи невъзпитано.

— Няма да е зле от време на време да си вземаш почивен ден. Ще ти се отрази добре. Аз така правя.

— Да бе, повярвах ти — сряза го бързо тя.

— Не вярваш ли? Откъде знаеш, че не го правя?

— Може би от факта, че звъниш на съпруга ми поне по три пъти на вечер, в повечето случаи през уикенда.

— А, не броя телефонните разговори. Така си правя. Нали нямаш нищо против? — добави той с неприкрит интерес вместо загрижено.

— Не, разбира се. Въпреки че трябва да ти изпратя график на закуската, обяда и вечерята. Най-добре да избягваш това време, след като ти е все едно.

— Добре — отвърна сериозно той.

— Сол — продължи Бианка, донякъде развеселена, същевременно неспособна да повярва. — Това беше шега.

— А, така ли? Добре. Както и да е, съпругът ти ми каза, че си тук, и, изглежда, е решил, че трябва да вечеряме заедно.

На това му се казваше романтично предложение. Как да отговори на тези думи?

— Не е нужно да го правиш. Идеята е негова.

— Да, ясно. Ами…

Очевидно това бе последното, което Сол имаше желание да направи. И без това двете с Флорънс се бяха разбрали да похапнат рано в хотела.

— Сол — започна отново тя, — ако нямаш нищо против. Много съм уморена…

— Да, да — отвърна той. — Разбирам.

Последва дълго мълчание.

— Знам, че те каня в последния момент — заяви накрая той. — Просто си струваше да опитам.

Това пък какво означаваше? Да не би да му беше приятно? Може и така да беше. Със сигурност не беше длъжен да я кани, за да достави удоволствие на Патрик. Тя пък беше казала, че ще излезе на вечеря с него, ако я потърси. Съпругът й си беше у дома и се опитваше да се разбере с киселата Руби, болна от шарка, а пък тя беше предупредила Флорънс…

— Стига да не оставаме до късно, с удоволствие — подхвърли тя и се опита да говори искрено.

— Хубаво. Добре. Кажи къде се намира хотел „Англетер“? Не съм чувал за него.

Че как да е чувал, помисли си тя. Сигурно не е мястото, където отсяда.

— В Сен Жермен. Прекрасен е. Малък, навремето е бил къща, много спокоен, много красив. Няма бар, не пускат хора, които не са гости на хотела.

— Много симпатично. Може да се пренеса там.

— Пълен е — заяви тя, обзета от паника, и отново последва мълчание.

След това той отново заговори.

— Бианка, шегувах се.

— А!

— Аз съм в „Крийон“. Обслужването е добро.

Това беше доста странна причина да отседнеш в хотел, известен с петте си звезди и разкоша. Но пък той беше доста странен човек.

— Както и да е, можем да похапнем там…

Тя затвори, отиде при Флорънс във вътрешния двор и й каза.

— Извинявай. Просто той е шеф на Патрик…

— Всичко е наред, Бианка. — В гласа на по-възрастната жена долови смях. — Аз с удоволствие ще отида на разходка — обожавам този квартал, — после може да си поръчам омлет в стаята. Къде ще ходите?

— Не знам. Той каза „Крийон“, но аз мразя подобни места.

— Искам да ти предложа „Льо Пети Зенк“, зад ъгъла. Очарователно местенце, страхотна храна.

— Благодаря. Ще му кажа. Защо не дойдеш с нас… ще бъде много приятно…

— Не, благодаря — отвърна Флорънс. — А и твоят господин Финлейсън може да остане шокиран от тройка с баба.

— Нищо подобно, Флорънс — разсмя се Бианка, — но сигурна ли си…

Тя погледна Флорънс, седнала удобно във вълшебната зелена градина, докато отпиваше коктейла „Кир“, който бе поръчала на безупречен френски да бъде с бяло бургундско вместо с шампанско.

— Така е най-хубав — обясни тя на Бианка, която пиеше пастис.

Бианка остана впечатлена и заинтригувана; как е възможно Флорънс, която открай време имаше скромна заплата, да бъде толкова изтънчена? Щеше да е невъзпитано да попита, но пък имаше вероятност да научи през следващите два дена. Дяволите да го вземат Сол Финлейсън! Колко по-приятно щеше да й бъде да вечеря с тази очарователна, интересна жена, облечена елегантно според парижките стандарти, със семпъл тъмносин костюм (възможно ли е да е „Шанел“?). В бялата си права рокля Бианка се чувстваше малко… разголена.

— Моля те, Бианка, не се притеснявай за мен. И се наслади на вечерята.

— Ще се постарая — отговори тя. Все още се чувстваше наскърбена и несигурна след вота на недоверие. Съвещанието на борда завърши сравнително приятелски. Питър Уорън се отдели с Атина в началото и я попита дали се е консултирала с адвокатите си. Предположи, че не иска да се стига до конфронтация в заседателната зала.

Широко усмихнат, той се присъедини към Майк и Хю в заседателната зала.

— Тя е невероятна. Накара ме да се почувствам в правото си и беше много мило от нейна страна да прекрати процедурата, така че да действаме, преди да измисли нещо друго, с което да провали всичко.

Поне за момента лейди Фаръл беше млъкнала.

Преживяването обаче се оказа истински шок и Бианка все още не се беше възстановила напълно.

Усмихна се на седналия срещу нея Сол. Той се беше съгласил с предложението на Флорънс и двамата седяха в „Льо Пети Зенк“, наистина очарователен ресторант, пълен със съкровища в стил ар нуво, вълшебни лампи и бронзови гравюри, витражи, сервитьори в типичните за Париж униформи от дълги бели престилки и черни сака. Сол просто се огледа и кимна.

— Добре. Искаш ли питие?

— Всъщност — каза тя, — не искам. Но с удоволствие ще изпия чаша минерална вода.

— Добре, тогава и за мен.

— Сомелиерът ще остане силно разочарован.

— Има ли значение? — попита много сериозно той. — Не съм се замислял.

— Не, Сол — отговори тя. — Няма. Няма, разбира се. Просто…

— Шега ли беше?

— Нещо като шега.

— Извинявай, нямам чувство за хумор — добави той с една от бързите си усмивки. — Хайде да поръчаме, искаш ли? Какво ти се яде? — Очевидно нямаше намерение да се бави с вечерята.

— Обичам риба — отвърна бързо тя. — А едно от най-известните им ястия е лаврак на керемида. Значи за мен лаврак, ако обичаш. Флорънс ме посъветва да си го избера.

— Тя, изглежда, познава добре квартала.

— Май да. Познава целия град, затова я доведох. Има и друга причина, но няма да те отегчавам.

— Никак не ме отегчаваш — увери я той. — А на мен дали ще ми хареса лавракът?

— Сол — разсмя се тя, — откъде мога да знам? Обичаш ли риба?

— Не много.

— А какво обичаш?

— Не обръщам особено внимание на онова, което ям. Просто се налага да се храня.

— Да, но сигурно предпочиташ някои храни пред други.

— Обичам пържоли. По възможност алангле.

— Тогава си поръчай пържола алангле. Искаш ли предястие?

— Не — поклати глава той. — Може да си поръчам десерт. Обичам десерти.

— Добре. Тук приготвят най-прекрасните профитроли на света. Пробвай ги.

— Ти откъде знаеш, че са най-хубавите на света? Това е твърде неточно твърдение.

— Да, но е много възможно да съм права — заяви тя, след това вдигна поглед към него и забеляза, че се е ухилил.

— Шегичка, а? — отбеляза тя.

— Нещо такова. Какво ще кажеш да поръчаме?

Заля сервитьора с бързострелен, безупречен френски. Тя го погледна леко изненадана.

— Да не би да си мислеше, че просто ще говоря високо на английски, а? — попита той.

Докато чакаха да им сервират, телефонът му звънна; той го извади, погледна го, извини се, стана от масата и излезе на улицата. Върна се след почти десет минути и я погледна с неудобство.

— Извинявай. Беше Дикън. Звъни ми всяка вечер, за да ми каже лека нощ, да ми разкаже как е минал денят му. Аз… трябваше да се обадя. Извинявай.

— Разбира се, че трябваше. — Тя остана трогната от отношението му. — Аз говорих с моите деца, преди да изляза.

Последва дълго мълчание, докато тя ядеше гаспачото си.

— Как върви? За работата питам?

— Ами, добре. Да… добре.

— Наистина ли? — попита той и тя срещна погледа му.

— Не точно добре — призна тя. — След като питаш.

— Разкажи ми.

— Не ти трябва да те занимавам с работата си.

— Напротив. Освен това — добави той, разбрал колебанието й — всички знаят, че съм изключително дискретен. Освен това ще се обидя, ако не ми разкажеш. Говори, Бианка. Може да помогна.

Може би, помисли си тя. Да обсъди положението, без да изкривява каквото и да било — единственият човек, с когото бе правила това досега, беше Патрик. Но той изобщо не я чуваше в момента.

Разказа на Сол всичко и когато приключи, той заговори:

— Така. Имам някои забележки. Идеята за магазина ми допадна. Само че не разбирам защо го търсиш лично. Някой друг може да свърши тази работа вместо теб.

— Не могат. Говорим за усет, Сол, много е важно да се получи точно както трябва. Есте Лодър с хилядите служители все още одобрява лично всяка опаковка, всеки цвят червило.

— Добре. Очевидно не разбирам твоя бизнес. Да се върнем на магазините. Трябва да има по един навсякъде, където туристите пазаруват много: Дубай, Сидни, Сингапур, Ню Йорк, Ел Ей — много е важно да има и в Ел Ей.

— Да, но, Сол, не мога да си позволя тези места! Надеждата ми е да имаме нещо като присъствие във Франция и…

— Значи тази работа с магазина няма да се получи. Нали си решила да разиграеш картата с английското наследство? Нещо като „Бърбъри“?

— Да.

— В момента английската традиция е на върха, а догодина, покрай диамантения юбилей и олимпиадата, трябва да минете в глобално настъпление.

— Всички магазини имат нужда от персонал, от внимание. Дори най-незначителният наем е огромен на тези места.

— Инвестицията си струва. Бианка, идеята е много хитра. Кажи на инвеститорите, че имаш нужда от още пари. Кажи им, че ако не ги осигурят, ще изгубят онова, което са ти осигурили до момента, дори повече. Те ще се усетят. Познавам този тип хора, прекарвам предостатъчно време с тях. Трябваше да се увериш, че ще те подкрепят до самия край.

— Значи вината е моя, така ли?

— До известна степен, да. Както и да е, трябва да продължиш напред. И не свеждай поглед. Не мисли за другите неща, за лейди как й беше името и за починалия мениджър на маркетинговия отдел. Звучи като лош криминален роман — добави той с усмивка. — Нямаш вина за нищо.

— Аз обаче чувствам друго. Никога досега не съм се чувствала по този начин, несигурна и дори… — Тя млъкна.

— Дори какво?

— Малко уплашена.

— Невъзможно — отсече той. — Не бива дори за миг да си помисляш, че си уплашена.

— Ти не изпитваш ли страх? — попита любопитно тя.

— Понякога. Само че потискам чувството. Решавам какво трябва да правя и след това действам.

— Някога бъркал ли си?

— Може би. Загубата е лошо нещо, но в повечето случаи печеля, така че всичко е наред. Кажи ми какво планираш за утре.

— Да намеря тези магазини.

— Желая ти успех. Желая ти успех във всичко. И още нещо, Бианка, не се страхувай. Горе главата.

Той я изпрати до хотела, като запази разстояние между двамата, а когато пристигнаха, дори не я целуна по бузата.

— Вечерта беше много приятна.

След тези думи се обърна и закрачи бързо по улицата. Беше… странен. Тя се опита да намери друго определение, но така и не успя. Той наистина беше много… странен.

В същото време се чувстваше много по-щастлива; вечерта наистина беше приятна, макар и по доста странен начин. Точно както той каза. Радваше се, че е излязла с него. А и Патрик щеше да остане доволен.

Замисли се над това и си каза, че не дава пет пари дали Патрик ще остане доволен или не. Вечерта си беше нейна, нейна и на Сол.

В този момент Атина също се чувстваше малко уплашена. Ако трябваше да е честна, беше много уплашена. Замисли се за кратко — съвсем за кратко — дали да не се оттегли, но тази мисъл отлетя, преди тя да й даде възможност да се загнезди. Щеше да е проява на малодушие, освен всичко друго, а пък тя възнамеряваше да спечели, да си върне творението, наречено търговска къща „Фаръл“. Лошото бе, че разполагаше със съвсем малко оръжия. Неочаквано си припомни веруюто на Корнилиъс. „Ако не можеш да ги победиш, присъедини се към тях — казваше той, — а след това ги размажи.“

Неочаквано реши, че точно това е отговорът. Може би шармантната офанзива трябваше да замени откритата враждебност; с това щеше да се справи, много я биваше в тази игра.

Реши, че няма да спи, за да може да помисли задълбочено.

Трийсета глава

Извинявай. Имаш ли нещо против да проверя имейлите си?

— Разбира се, че нямам. Така ще мога да прочета вестника, без да изглеждам невъзпитана. „Фигаро“ е чудесен вестник.

— Френският ти е безупречен — отбеляза Бианка, усетила, че това е шансът й да поразпита.

— Благодаря — отвърна Флорънс, — просто го усъвършенствах през годините. Обичам Париж и идвах винаги когато имах възможност. Прекарвах по една седмица тук или там, нали разбираш.

Това обаче не обясняваше как е успявала да си го позволи, мислеше Бианка, но в този момент вниманието й се насочи към една поредица от имейли. Бяха от Атина Фаръл. Пишеше „Поверително“ и бяха изпратени, както изглежда, до повечето хора от фирмата. Бианка беше сигурна, че ако имаше дори най-незначителното основание да включи рецепционистката и екипа по кетъринг, щеше да включи и тях.

„Бих искала да предложа име за новата гама продукти на «Фаръл», се казваше в имейла. (Много добре, лейди Фаръл, нека всички, които го прочетат, да разберат какво правим, толкова е поверително, че дори има кодово име) (К2, иначе казано «Крема 2» — това й хареса.)

Нарекох я «Колекцията».

Според мен тя включва амбициите ни за гамата продукти: намек за мода, повтаря имената на продуктите, най-вече на «Крема», определя го и го описва съвършено точно. Ще ви бъда безкрайно благодарна, ако ми изпратите коментар, макар да съм сигурна, че ще ви бъде много трудно да предложите нещо по-добро.“

Вещица. В Англия беше едва седем сутринта. Как ли беше успяла? Тя избягваше имейлите като огън, вечно изпращаше старомодните докладни записки, които Кристин разнасяше на ръка от офис в офис.

Бианка се почувства в неизгодна позиция; непрекъснато чуваше гласа на Сол: „Горе главата“, но стръмната, висока скала, за която се беше захванала, неочаквано и се стори още по-непреодолима.

Името обаче беше добро. Изключително добро име. Обърна се към Флорънс.

— Извинявай много, че те прекъсвам — започна тя, — но може ли да те попитам нещо?

— Разбира се.

— Току-що получих имейл от лейди Фаръл. За новата гама.

— Сериозно? Интересно дали е изпратила имейл и на мен?

Тя извади айфона си, нещо, от което Бианка остана силно изненадана вчера.

— Човек трябва да следи новостите — бе обяснила тя. — Нищо не състарява повече от неумението да комуникираш както трябва. — Тя го включи и зачете задълбочено.

— Виж ти — отбеляза най-сетне тя. — Името е много добро. Как мислиш, Бианка?

— Според мен е супер — отвърна Бианка с пълното съзнание, че никога не бе влагала повече усилие в похвала. — Малко съм изненадана. Все си мислех, че лейди Фаръл няма опит с имейлите.

— Лейди Фаръл има опит с онова, което й изнася — уточни Флорънс и се усмихна мило. — Сигурно се дразниш, защото е трябвало да съобщи първо на теб. Така щеше да е много по-професионално.

— Така е — отвърна предпазливо Бианка, — но съм очарована, че го е измислила толкова добре. Наистина мисля, че е добре.

— Сигурно Кристин е пуснала имейлите — предположи Флорънс. — Атина често я събужда в седем, понякога дори по-рано, за да свърши това или онова. Горката стара Кристин, работи като роб.

— Така изглежда. Господи, току-що пристигна отговор от Сузи. И от Лара. И… на всички им харесва. И от Марк Ролинс. Я, и от Джонатан Тъкър.

Всички тези хора пърхаха около лейди Фаръл, помисли си тя, макар и несправедливо, бързаха да се покажат от колко рано са се заели с имейлите си. Джонатан Тъкър, новият директор продажби, бе започнал едва тази седмица.

— Добре. Още кафе? Или да вървим?

— Най-добре да вървим — отвърна Флорънс, — имаме много за вършене. Буквално. Как мина вечерята? — попита тя. — Извинявай, но горях от нетърпение да попитам.

— Беше чудесно. И заведението, и храната. Много ти благодаря.

— Ами компанията?

— Много по-добре, отколкото предполагах.

— Радвам се.

— Взех под наем кола за деня — призна Бианка, — но ми се струва, че тъй като това е кварталът, в който има най-голяма вероятност да открием онова, което търсим, първо да повървим. Стига да нямаш нищо против.

— Нямам, разбира се. Има само един начин да разгледаш Париж — пеша. Всичко друго е втора ръка, непълно и недостатъчно.

— О, бабче, здрасти, как си?

— Много добре, миличка. Тази събота ще работим заедно. В „Ролф“. Трябва да направя проучване на клиентите.

— Бабче, там вече нямаме щанд. Само сергия.

— Да, да, знам. Само че тази събота е изключение. Уредих всичко с мениджъра. Той остана очарован от идеята. Както и да е, миличка. Ще съм там преди девет, ти също трябва да дойдеш. Искам да ме представят на момичетата на щанда на „Брандън“.

Бианка и Флорънс поеха по тесните красиви улички на Сен Жермен.

— Прекрасно е — отбеляза Бианка, — наистина е прекрасно. Истинско съвършенство.

Попадаха на тях непрекъснато: очарователни места, също като перли, великолепни за целта им. Тук бе истински рай за онова, което търсеха, малките цветни галерии, тесните книжарнички, миниатюрните антикварни магазини.

— Това вече е съвършено! — провикваше се Бианка.

— Не, това е по-хубаво! — посочваше след малко Флорънс.

Сякаш по чудо се оказа, че две от помещенията се даваха под наем. Цените бяха високи, но не и невъзможни.

— Сигурна бях, че ще открием нашия магазин тук — заяви щастливо Флорънс, докато се връщаха към колата, — усещах го със сърцето си.

Ако успееше да намери съвършения магазин, мислеше си Бианка, ако успееше да го разработи, това щеше да е ответният удар, след като Атина бе кръстила новата гама.

— Сега в Маре ли? — попита тя.

— Точно така. Там няма такъв чар, но кварталът става изключително модерен, да не говорим, че е значително по-евтино.

Маре — част от районите, които ги интересуваха — беше очарователен, с калдъръмени улички, аркади, безброй кафенета и модни бутици, подобно на Сен Жермен, но имаше по-комерсиален вид и тук обикаляха повече туристи.

— Прекрасно е — каза Бианка, — но според мен Сен Жермен е мястото за нас.

— Съгласна съм — отвърна Флорънс и посочи прелестна къща, — тук е живяла маркиза Дьо Севини.

— Коя е тя?

— Известна с писмата си. Дъщеря й, на която се е посветила, се омъжила за губернатора на Прованс и мадам Дьо Севини и пишела всеки ден. Описанията й на парижкия живот в писмата били преписвани и изпращани на други. Била е, ако мога така да се изразя, блогърът на онова време.

— Чудесно — възкликна Бианка.

— Така е. По-късно писмата били публикувани — оказали се над хиляда — от внучката й.

— Господи, трябва да ги прочета. Как да ги намеря?

— Аз имам книгата — призна Флорънс. — Ще ти я дам.

„Здрасти, Мили! Какво ще облечеш за партито на Кари по случай Хелоуин? Ще отидеш ли?“

Мили не откъсваше поглед от телефона си. И от есемеса. Беше от Сараджейн. Нямаше как да отиде. Тя й беше приятелка. Беше най-добрата й приятелка. Само че тя я изостави. А това не беше никак хубаво. Не бе задължително, ако си приятелка на Кари. Кари трябваше да е на първо място.

Приказки — по-точно казано прошепнати клюки — за партито по случай Хелоуин се разнасяха от няколко дена. Изящно написани покани се раздаваха на ръка или бяха оставени на чиновете. Само че не на всички чинове. Три момичета от класа не бяха поканени.

Роуз, която беше с наднормено тегло. Лоти, която имаше отвратителни пъпки. И Мили, която погледна есемеса с мокри от сълзи очи.

Не бе и предполагала, че е възможно животът да се промени толкова много за нищо и никакви три месеца. В началото на ваканцията тя беше популярна, щастлива, постигаше успехи, фейсбук страницата и беше пълна със селфита, на които личеше колко се забавлява.

Сега не смееше да отвори Фейсбук, нито пък да включи телефона си. Не я бяха канили да преспи у съученичка от седмици, нито на партита, през уикендите редовно излизаше сама, ако бяха в Лондон, казваше на майка си, че се среща с приятелки, а след това обикаляше часове наред, за да мине времето.

Наскоро Кари започна да й пуска есемеси посред нощ, така че дори да спеше, се събуждаше. Есемесите бяха на пръв поглед напълно невинни, в случай че попаднат в ръцете на някой възрастен, например: „Много ми е мъчно, че не можа да дойдеш в събота“ или „Колко жалко, че няма да се видим у Анабел в неделя“.

Най-ужасното беше, че всички участваха в заговора. От това я болеше най-много. Те си пращаха тайни есемеси, шушукаха, подхвърляха си бележки винаги когато бяха сигурни, че ги гледа.

Понякога на Мили и се струваше, че Кари притежава магически сили. Тя беше ужасна и очевидно винаги си е била такава, а Сараджейн и Анабел бяха мили, приятни и благородни. Но сега се превърнаха в клонинги на Кари.

Най-много я плашеше, това бе ясно, снимката; онази снимка, на която беше без горнище на яхтата, която Кари пазеше на телефона си. В началото на срока тя сподели, че смята да я качи на страницата си във Фейсбук.

— Кари, не можеш! — бе извикала Мили и стомахът я присви от страх. — Недей, всички ще я видят.

— Какво? Ще видят дребосъчестите ти, плоски цицки ли? Мислех, че нямаш нищо против, та те са като на десетгодишно дете.

— Да, но имам против — отвърна Мили и очите й плувнаха в сълзи, — а и не е честно да го правиш. Не исках да ме снимаш.

— А пък аз мисля, че не беше честно да се измъкваш с Ад. Въпреки че той изобщо не искаше.

— Не съм се измъкнала с него! Той… той ме накара. Много добре знаеш. Повика ме в каютата си и аз…

— Не, не знам. Каза, че си му се нахвърлила, че се почувствал крайно неудобно.

— Той е лъжец! Опитах се да се измъкна, аз…

— Мили, ти си лъжкинята. А аз ще се погрижа всички да научат. Ако само посмееш да се оплачеш на вашите, които се опитват да контролират всяка твоя крачка, снимката ще се озове във Фейсбук, разбра ли? И в Ютюб.

Така започна всичко. Това бе началото на тормоза над Мили. Нямаше начин, нямаше абсолютно никакъв начин да се измъкне…

— Баба ти е готина. Адски готина. — Джейд Харпър погледна дъното на етажа за козметика на „Ролф“ към временно инсталирания щанд на „Фаръл“, където Атина с властен глас информираше една жена, че ако не започне да използва „Крема“ в най-скоро време, ще съжалява за този пропуск до края на живота си.

— Знам — отвърна Луси.

— Създала е цялата гама и продължава да работи над нея шейсет години по-късно.

Утрото беше наистина невероятно; Луси пристигна в осем и трийсет и завари баба си да подрежда новия щанд, усмихната мило на продавачката консултант до нея, докато обясняваше колко й е задължена, че й е позволила да сподели мястото си, и в същото време изместваше от територията й, като подреждаше рекламни материали на „Фаръл“ и тестери. Час по-късно Атина бе направила три продажби, повече, отколкото горката Марджъри успяваше да продаде до обед, и накара Луси да гримира четвъртата клиентка.

— Луси е моята внучка — изтъкна тя, — обучавала се е в известна школа. Навремето си играеше с гримовете часове наред. „Искам да стана гримьорка също като теб, бабче“, казваше тя и ето какво стана, постигна амбицията си. Пробвай с прозрачна пудра, Луси…

Луси нямаше абсолютно никакъв спомен да е казвала подобно нещо на баба си като дете, не помнеше да е искала да стане гримьорка. Но послушно посегна към прозрачната пудра.

Изпитваше ужас от момента, в който баба й щеше да поиска да се запознае с момичетата от „Брандън“; сигурно ги мислеше за простовати, но тя остана внимателно заслушана в думите им в продължение на няколко минути, удиви се на умението им да обслужват няколко клиентки едновременно, купи една от палитрите за себе си и ги заразпитва дали участват в развитието на продуктите.

— Не — призна Джейд. — Но би било хубаво да ни попитат. Все пак ние сме тези, които разговарят с клиентите и знаем какво се търси. Да знаете, че господин Брандън не допуска никакви грешки.

— Той очевидно има усет към търсенето — подчерта Атина. — Съпругът ми, сър Корнилиъс Фаръл, също притежаваше тази дарба. И аз, разбира се. Само че ние винаги питахме консултантите за мнението им. Ежедневните контакти с клиентите ни даваха много идеи. Кажете ми сега тези моливи за устни сигурно се продават много добре… а предлагате ли парфюми?

— Значи утре заминаваме за Грас — попита Флорънс и се облегна на седалката в колата.

— Не си ли уморена? Денят беше прекрасен. Много ти благодаря.

— Разбира се, че не съм изморена. Обожавам Грас. А музеят е истинско вълшебство.

— Супер. Виж сега. Много ми се иска да пообиколя натруфените места. Рю Камбон и другите. Най-вече да надникна в „Шанел“. Харесала съм си една чанта…

— Наистина ли! Може ли да дойда и аз?

— Флорънс, за мен ще бъде огромно удоволствие.

Тя нареди на шофьора да обърне към Рю Камбон, загледа дългата фасада на хотел „Крийон“, докато минаваха покрай него, и се запита дали Сол е вътре. Разбира се, че не е. Сигурно се намираше в Лоншам. Жалко, щеше да й бъде приятно Флорънс да се запознае с него. Можеха да пият чай в градината на „Крийон“ и… защо изобщо мисли за Сол Финлейсън и защо иска да го представи на Флорънс?

— Le voila[1] — шофьорът спря пред „Шанел“.

— Чудесно. Merci. Господи, защо искам всичко тяхно, което видя? — запита Бианка. — Хайде, Флорънс, да влезем.

В бутика в черно и бяло и много огледала най-шикозните французойки, някои много млади, обикаляха мълчаливо, оглеждаха се, сякаш бяха в църква и се прекланяха в храм.

— Знаеш ли, мисля, че тя е имала тук апартамент, на третия етаж — каза Бианка. — Невероятно е. Виждала съм снимки, сигурно и ти.

— Виждала съм ги, разбира се.

— Само че няма спалня — живеела е в „Риц“, от другата страна на улицата. Тя е моят идол — призна Бианка. — Когато се замисля над новата гама — „Колекцията“ както трябва да я наричаме, — все се сещам за нея.

— Много добър гид по отношение на стила — отвърна Флорънс. — Само че не можем да направим опаковки в черно и бяло. Прекалено много са: и на „Шанел“, и „Куонт“, и „Джо Малоун“, разбира се — въпреки че нейният е крем, — но се питам какво би казала за тъмносиньо и бяло. Как ти се струва?

— Съвършено — отвърна Бианка. — Прекрасна идея. Ще кажа на студиото веднага щом се върнем.

Тя пристъпи към чантите и Флорънс я последва с усмивка. Бианка ахна, посочи, поиска да й я покажат; чантата беше свалена, поставена със страхопочитание на плота, разгледана и най-сетне избрана, обемна чанта в кремаво.

— Знам, че това не е класическият стил на „Шанел“, дори не съм сигурна, че тя е щяла да я одобри, но е страхотна — изтъкна Бианка.

— Много е хубава — усмихна се Флорънс. — Според мен грешиш. На Шанел щеше да й хареса. Тя е искала модата да е практична, да е съобразена с истинския живот, и тази ще ти отива — и на живота ти, — при това много.

— Извинете, мадам… — Продавачката се усмихна на Флорънс. — Това е винтидж „Шанел“, струва ми се.

— О… — Флорънс погледна тъмносиньото си сако, сякаш остана изненадана какво е облякла. — Да, така е.

— Изключително е. Много ви отива, мадам. Може ли да позная годината? Около 1970 г.

— Горе-долу — потвърди Флорънс и за пръв път се притесни, поне така се стори на Бианка. — Обичам… понякога ми е приятно да го връщам в Париж.

— Красиво е, много е красиво. — Тя се зае да опакова чантата на Бианка. — Le voici[2], мадам. Чантата е прекрасна, направихте съвършен избор. Дано ви достави удоволствие.

— Благодаря — отвърна Бианка.

Върнаха се в колата и тя се усмихна на Флорънс.

— Истинско сако от „Шанел“. Голяма си късметлийка!

— Самата истина — отвърна Флорънс. — Купих го от един винтидж магазин, имах късмет, че попаднах на него.

Бианка не й повярва, макар че не можа да си обясни защо.

По-късно, преди да отидат на вечеря, Флорънс каза, че й се ходи на разходка. Тя пое по улицата, изненадващо бързо за жена на осемдесет, която бе вървяла пеша през по-голямата част от деня. Бианка се загледа замислено след нея.

Тъй като половин час по-късно Флорънс все още не се беше върнала, младата жена реши да я потърси и я откри след не повече от пет минути, само на две пресечки, застанала пред огромна дървена порта, която водеше към просторен, сенчест вътрешен двор с калдъръм. Не откъсваше очи от него, а по лицето й се беше разляло странно изражение, смесица от щастие и тъга. Усмихна се на Бианка, щом я забеляза.

— Извинявай, отнесох се. Искаше ми се да стигна до Пондез Ар, нали знаеш, моста на влюбените, с катинарите, гледката е невероятна.

Бианка не повярва и на тези нейни думи.

[1] Ето го (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Заповядайте (фр.). — Б.пр. ↑

Трийсет и първа глава

В Грас беше наистина невероятно. Може би най-прекрасните два дена. Очарователен град, построен на тераси, с наситени, богати цветове, нюанси на кремаво, розово и теракота, тротоари обточени с рози и вистерия, великолепно украсени къщи, всяка с различни орнаменти, малки виещи се улички, арки и стъпала, прекрасна катедрала.

Тук той й обеща, че ще бъде завинаги в безопасност, и уреди необходимото, за да спази обещанието си.

Срещнаха се на летището в Ница, след като, разбира се, пътуваха отделно: Флорънс, която похарчи поне половината от ежеседмичната си заплата за нов гардероб за пътуването, беше облякла любимия си тоалет: семпла жилетка и пола в същия нюанс от кремава вълна, дръзко къса, поне два сантиметра и половина над коляното — но краката й бяха изключителни — върху черна копринена тениска. Косата й бе късо подстригана, къдриците образуваха лъскава, златистокафява шапка, гримът й беше дързък, кафявите очи, подчертани от тъмни сенки и очна линия, изкуствените мигли дълги, устните плътни и блестящи.

— Приличаш на реклама за грим — отбеляза Корнилиъс и стисна официално ръката й, когато се видяха.

— Да, всичкият е от прекрасната гама на фирма „Фаръл“ — отбеляза тя.

Той беше наел автомобил, забележителния мерцедес 300 SL с известните вдигащи се нагоре врати.

— Господи, Корнилиъс, това е невероятно — каза тя, когато вратите бавно се спуснаха.

— Реших, че тези три дена са специални и ни трябва автомобил само за случая.

Той изглеждаше чудесно, беше небрежно облечен в риза с разкопчана яка, дънки и дънково яке, косата му беше по-дълга, беше си сложил много тъмни слънчеви очила, които му придаваха хулигански вид.

— Мили боже — възкликна Флорънс, докато пътуваха покрай брега. — Имам чувството, че съм попаднала в малко долнопробен филм. Ти гледал ли си „Жул и Жим“, Корнилиъс? Не че филмът е лош, обожавам го. Ходих да го гледам снощи и се настроих.

— Да, гледал съм го. Надявам се обаче да не скоча с колата от някоя скала.

Беше прекрасен майски ден, син, златен и почти горещ.

— Погледни небето — посочи Корнилиъс — Мистралът го е лъснал специално за нас.

— Какъв си поет — усмихна се Флорънс и той призна, че не го е измислил, а е заимствал от Ленард Дъръл. — Но съм сигурен, че рано или късно и не мен щеше да ми хрумне същото.

Флорънс беше отседнала в очарователна малка auberge[1] в глухото селце Пон дю Лу. Беше направила резервацията сама в малка пътническа агенция в Илинг, а пък Корнилиъс щеше да отседне в един от най-хубавите хотели в Грас, където резервацията бе направила секретарката му. Атина се подразни силно от това пътуване.

— Просто не разбирам защо заминаваш. В момента сме потънали в работа покрай летните промоции и ужасната конкуренция. „Ревлон“, „Рубинщайн“, „Ардън“, а сега и онази жена Лодър, която се справя забележително добре. В магазините са силно впечатлени от нея и безобразно скъпите и кремове.

— След като са безобразно скъпи — отвърна тихо Корнилиъс, — защо се притесняваш от нея?

— Корнилиъс, ти нищо ли не си научил? Всеки бранд има нещо специално. Концепция, легенда. Госпожица Ардън си има червените врати и програмата почистване-тоник-подхранване, Ревлон предлага промоции на цветовата гама — има ли човек, който ще забрави „Череши в снега“? Както и да е, смисълът на крема „Ренютрив“ е цената му. „Няма начин да дам трийсет лири за бурканче с крем“, разправят хората. Възкликват „Това е нелепо!“, а после го купуват.

— А на нас кое ни е специалното в този смисъл?

Корнилиъс я погледна невинно. Атина му хвърли изпепеляващ поглед.

— Ние сме англичани с велико наследство — отвърна тя, — разбираме англичанките и познаваме английската кожа. Това е уникалното при нас. Макар понякога да ми се струва, че не успяваме да стигнем до съзнанието на хората. Можеш да постигнеш повече в това отношение. Можеш да се превърнеш в английския Чарлс Ревлон, стига да поискаш.

— Господи, надявам се да не стане! — отвърна той. — Крайно неприятна личност, доколкото разбирам, и противен женкар. Дано не ме възприемаш по този начин.

— Със сигурност не си неприятен и никой не би помислил, че си женкар. Само че ти притежаваш стил и класа и ми се струва, че трябва да се възползваме повече от това.

— По какъв начин? — попита Корнилиъс. Погледна я с известна тревога.

— Култът към личността е много мощно оръжие. Всички тези приказки, пълните глупости, че госпожица Ардън била използвала кремовете си върху коне, се помнят от хората. Госпожа Лодър е истински гений в това отношение, не мога да го отрека. Трябва да се поучим от нея. Веднъж успях да вляза на една от търговските й конференции за продавачи консултанти. Беше като събиране на възкръснали. Седяха и я наблюдаваха, а тя редеше притчи за продуктите и завърши със: „И помнете, вие сте звездата на сцената, клиентите са вашата публика, а касовият апарат ще зазвучи като аплодисменти.“

— Добре казано — похвали я Корнилиъс.

— Да, но е вулгарно. Което никак не ме изненадва. Първо, тя е американка и произхожда от твърде семпло семейство.

— Не мисля, че мама е с кралско потекло — засече я Корнилиъс. — Тя е била гардеробиерка, преди да стане актриса.

— Я стига, гардеробиерка, шивачка, кой ще забележи разликата? Тя е била изключително известна актриса, преди да се омъжи за баща ти. Както и да е, това трябва да използваш, Корнилиъс, а не да пилееш време за безсмислени пътувания до Грас.

— Напротив, мисля, че от това ще излезе невероятна история, ако тръгнем по този път, но аз стигнах до самото сърце на световната парфюмерийната индустрия, за да разработя „Мадам Фаръл“ или „Розата на Фаръл“, или както пожелаеш да кръстиш парфюма ни.

— Може и да си прав.

През първия ден двамата с Флорънс се разхождаха дълго из Грас и имаха чувството, че не са видели и половината. Спряха на очарователен стар площад, на хълм в града с три терасирани фонтана и невероятен пазар, където той купи огромен букет цветя, тя започна да протестира, но се разсмя, а пък никак не и се искаше да ги сложи в колата, където щяха да увехнат. Човекът ги съжали и предложи да пази букета до края на деня.

— Може и да ги запази — разсмя се Корнилиъс. Това сигурно е най-голямата му продажба от седмици наред.

Флорънс не отиде при парфюмеристите с него — щеше да е прекалено недискретно, затова обиколи малките магазинчета, в които се продаваха парфюми, където въздухът в топлия следобед ухаеше.

След това отиде до парфюмерия „Фрагонар“, където се включи в туристическа обиколка и слуша внимателно разказа как се правят парфюми, купи си книга по въпроса и разгледа шишенцата; две й харесаха много, миниатюрна сребърна каручка, натоварена с четири шишенца, теглена от два сребърни коня, и изящно шишенце от рязано стъкло, отгоре със сребърен Купидон вместо тапа.

— Ти знаеш ли — попита тя по-късно Корнилиъс, — че жасминовите цветчета се берат на зазоряване, когато ароматът им е най-силен. Не е ли прекрасно? На китката ми има от парфюма, който създадох днес сама. Просто не разбирам защо наемаш скъп и прескъп парфюмерист. Кажи ми какво мислиш.

Той пое фината й китка и я поднесе към носа си, подуши, след това я целуна нежно.

— Не е зле — каза той, — но не е достатъчно красив за теб.

По-късно, докато лежаха в леглото в нейната стая — малка, но симпатична, с дантелени пердета и аплици от фино стъкло, а върху скрина — кана с цветя, той се обърна към нея и въздъхна:

— Любима моя, моя любима малка Фло, има нещо, което трябва да ти кажа.

— Искаш да прекратим ли? — попита тя напълно спокойно, тъй като очакваше подобно развитие още от първия път в Париж.

— Да прекратим ли? Мили боже, не, никога, никога! Връзката ни си струва всеки риск, всеки миг на тъга. Просто не разбирам защо се примиряваш. Можеш да си намериш истински любовник, който ще се ожени за теб и ще се грижи за теб…

— Когото няма да престана да сравнявам с теб — довърши тя. — Корнилиъс, не помня някога да съм изпитвала същото щастие както когато съм с теб. Не и след Дънкан. С него бях щастлива. И изпитвах — как да го кажа — невероятно удовлетворение.

Тя се наведе да го целуне.

— Често мисля за това — призна той, — за удовлетворението, както го наричаш.

— Имахме го. Аз го обичах, а той ме научи да се наслаждавам.

— Справил се е блестящо — усмихна се той.

— Така е. Но двамата имахме прекалено малко време, за да се учим и опознаем напълно. Така че тогава беше различно. С теб е… нещо повече. В леглото — уточни тя през смях.

— И извън него. Какво повече?

— Когато сме заедно много повече. Времето, прекарано с теб, е великолепно. Ти ме интересуваш, замайваш, караш ме да се смея…

— И да плачеш. Понякога. Когато трябва да се разделим.

— Не — отвърна тя сериозно. — Не. Никога не съм плакала за теб. За Дънкан плаках много, защото нямаше да имаме бъдеще. С теб обаче имам. Нещо като бъдеще. Липсваш ми, но винаги мисля за следващия път.

— И въпреки това реши, че искам да сложим край на връзката.

— Ами, да. Готова съм за подобна стъпка във всеки един момент. Междувременно онова, което имаме, е достатъчно. Наистина е така, Корнилиъс. Обичам работата си, обичам и свободата си. Аз съм съвършената любовница.

— Ами чувството на вина? То не те ли измъчва?

— И да, и не — призна тя. — Не ми се иска да мамя Атина; от друга страна, тя се държи с мен твърде неприятно и аз се успокоявам, когато си помисля за връзката ни. Което е проява на злоба от моя страна.

— Може и така да е, но и при мен е така — засмя се той и я целуна по рамото. — И с мен невинаги се държи добре.

— Докато не знае, няма страшно… а ние не правим нищо лошо. Аз имам две кръщелници, които задоволяват майчиния ми инстинкт. Така че… Казвай каквото беше намислил.

— Не е кой знае какво — погледна я нежно той. — Да не говорим, че моментът не е особено подходящ. Неочаквано реших, че имам по-спешни планове за нас двамата.

— Наистина ли? — тя се отпусна по гръб. — Какви ли са? А, да, ясно… Господи, Корнилиъс, моля те, умолявам те, не спирай да го правиш, чудесно е, прекрасно… Господи, о, господи…

— Ще спра само за момент — отвърна той през смях — и ще ти кажа, че утре възнамерявам да те заведа на едно специално място, а след това ще ти кажа какво ще направя за теб. Според мен ще те зарадвам. Засега обаче… о, господи, обичам те. Да знаеш само колко те обичам, Флорънс. Иска ми се да сме заедно непрекъснато. Радвам се, че си поговорихме, защото ми се струва, че не би искала да си омъжена за мен.

— Корнилиъс, за съжаление не мога — отвърна мило и много сериозно тя. — Искам онова, което имаме. Само че повече. О, боже!

Притегли го към себе си; на долния етаж Madame la Proprietresse[2] си мислеше, че очарователната госпожица Хамилтън, толкова красива и толкова изискано елегантно облечена, не е самотната стара мома, за каквато я взе отначало.

Специалното място, на което Корнилиъс я заведе на следващия ден, беше ресторантът „Коломб д’Ор“ в Сен Пол дьо Ванс, който Флорънс не бе и мечтала да види, тъй като беше любимо заведение на талантливите творчески люде, актьори, певци, хора на изкуството (най-вече Пикасо).

Похапнаха невероятни ястия.

— Обожавам храната — заяви щастливо Флорънс, докато поглъщаше първата супа от риба, след това телешко и накрая креп сюзет.

Седяха навън, на слънце; той беше с ленен костюм и много тъмните слънчеви очила.

— Приличаш на Ив Монтан — отбеляза Флорънс.

— Наистина ли? Може да ме вземат за него, а теб за новата му звездна приятелка. Обожавам тази рокля, Флорънс. Много ти отива.

— Благодаря.

Беше се колебала над покупката от „Джагър“; кремаво вълнено букле, без ръкави, което нежно очертаваше извивките на тялото и. Беше обаче много скъпа, но тя прие покупката като инвестиция, а не като проява на екстравагантност. Беше си купила и слънчеви очила, огромни, с рамки от черупка на костенурка. Бяха в стила на Джаки Кенеди и й придаваха малко екзотичен вид. Няколко човека ги загледаха, докато пиеха аперитиви, пушеха и се колебаеха какво да поръчат.

След като се нахраниха, излязоха навън, за да си изпият кафето.

— Хората тук танцуват вечер, много е шик — подхвърли той.

— Може ли да се върнем? Обожавам танците. Освен това е последната ни вечер.

— Разбира се. Преди това обаче трябва да се срещна с parfumier[3], така че се налага да се върнем в Грас.

— Тогава да не губим време и да се връщаме, за да можем по-скоро да дойдем за танците.

— Флорънс, когато си до мен, шофирането се превръща в еротично удоволствие.

— Мили боже. Въпреки това съм намислила друго еротично удоволствие и ми се струва, че трябва да оставим доста време за него.

— Пия за тези думи — каза той и вдигна чашката с кафе. — А сега, малка Фло, слушай много внимателно. Уредил съм някои неща за теб, благодарение на които ще си осигурена, ако най-неочаквано ритна камбаната. Обичам те и се тревожа за теб, и съм направил следното…

След като той приключи, тя остана загледана в него, завладяна от страхопочитание от благородството и съобразителността му.

— Не можеш да направиш подобно нещо, Корнилиъс — каза тя.

— Напротив, мога — каза той. — Вече съм го направил.

[1] Странноприемница (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Госпожа собственичката (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Парфюмерист (фр.). — Б.пр. ↑

Трийсет и втора глава

Изглежда беше попаднала в някакъв водовъртеж, който я завличаше все по-надолу. Всичко започна с името, измисляно от Атина за новата гама продукти — хората ги одобриха и сега Атина, изглежда, превземаше щандовете за козметика на всички големи магазини в страната с нелепите си обиколки. Формулите за новия бранд бяха страхотни, но тя все още не бе одобрила опаковката и усещаше нетърпението на Хю и Майк. Патрик подхвърли разсеяно, че винаги ставало така, когато била по средата на задачата, но Бианка знаеше, че не е вярно. Беше имала моменти на съмнение, но не и безкрайни седмици на колебания и несигурност. Освен това непрекъснато се притесняваше за Мили, на която й личеше, че е нещастна, но категорично отказваше да й каже защо.

А пък Патрик — е, Патрик, изглежда, беше влюбен в Сол Финлейсън. Не бяха правили секс от седмици; главно заради факта, че Патрик или работеше до много късно, или се ровеше в купища документи дори през уикендите и не обръщаше внимание на намеците й, които зачестяваха. Това разбиваше допълнително самочувствието й и тя нямаше намерение да рискува отново.

Въпреки че откри магазина в Париж, Майк и Хю отказаха дори да помислят над други аутлети.

В едно мрачно декемврийско утро седеше на бюрото си и се опитваше да призове поне малко ентусиазъм и да поработи над търговската конференция в края на януари, когато телефонът й звънна.

— Госпожо Бейли? Обажда се лейди Фаръл. Госпожо Бейли, искам да говоря на търговската конференция. Много от хората там ще очакват да чуят мнението ми, а новите попълнения трябва да са наясно до каква степен все още съм свързана с фирмата и, разбира се, с пускането на новите продукти.

— Сигурна съм, че те са наясно по този въпрос, лейди Фаръл — отвърна остро Бианка, — но вие, разбира се, сте права, хората с удоволствие ще ви изслушат. За какво мислите да говорите?

— Вече ви казах — заяви Атина, — за участието си в пускането на новите продукти и…

— Да, но това е основата на моята презентация, така че не е редно темите да се припокриват.

— Не — съгласи се Атина, — но аз ще избегна това. Ще разкажа за важни неща като наследството на „Фаръл“, миналото, нали разбирате.

— Ще бъде много интересно.

— Разбира се. Много по-интересно, отколкото приказките за продукти.

Гаднярка, помисли си Бианка и затвори телефона. Гаднярка.

И тогава…

— Сузи?

Сузи вдигна поглед. Бианка бе застанала на прага.

— Да, Бианка?

— Видя ли днешния „Нюз“?

— Още не съм.

— Слушай тогава: „Атина Фаръл, все още сред великите доайени в козметичната индустрия, разговаря днес с мен за завръщането си и за златните дни на търговска къща «Фаръл» през 1950-те“.

— Какво? — Сузи посегна към вестника, но Бианка не й го даде; изражението й не беше никак приятелско.

— Става още по-зле. „Докато седеше в изискания си хол с мебели в стил ар деко, тя говореше с огромен ентусиазъм за работата си. — Все още мога да предложа много — призна тя, — въпреки че във фирмата има много нови, млади хора. Всеки път, когато присъствам на срещи, давам предложения, предлагам кампании, които винаги се приемат. Чувствам се невероятно щастлива, че на моята възраст все още мога да бъда живителна част от фирмата.“ Кога е дала тъпото интервю, кога е било уговорено?

— Не знам, Бианка.

— А би трябвало. Ти отговаряш за рекламата. Не можем да приемем този анархистичен подход.

— Да, но…

— Чуй следното. „Навремето, когато двамата със съпруга ми управлявахме фирмата, се забавлявахме славно и постигахме невероятни успехи, ала след като той почина, ми е трудно да работя и затова брандът страда. Сега обаче чувствам нов прилив на сили. Онзи ден разреших проблем, с който дори динамичният ни председател, Бианка Бейли, не успяваше да се справи. Следващата година ще пуснем новия бранд и ми е изключително приятно, че аз съм сърцето на новото представяне.“ Сериозно, Сузи, просто не разбирам защо този журналист не се е свързал с теб!

— Бианка, лорд Фиърън, председателят на тази група вестници, е стар приятел на лейди Фаръл. Сигурно му е позвънила и е поискала услуга.

— О, господи! — Бианка изглежда много уморена, помисли си Сузи, няма я обичайната жизненост. — Тази стара вещица! Идва ми да я убия. Цял куп глупости за едно време, за Корнилиъс, точно онова, за което я молех, а тя отказваше. Сега ме е притиснала в ъгъла. Не мога да отрека абсолютно нищо, защото ще заприлича на война. Господи, откраднала е всичко, и времето, и историята… наистина мога да я убия! Това трябва да престане. Има ли начин да предотвратиш всичко това, Сузи, да изкараш нещо в Туитър или на фейсбук страницата ни?

— Разбира се, че ще го направя. Заемам се веднага. Само че…

— Какво?

— Освен ако не кажа, че тя е лъжкиня, няма почти нищо за казване. Нали наистина ще пуснем нови продукти, ние…

— Сузи — прекъсна я Бианка, — трябва да се направи нещо, разбра ли?

След тези думи излезе и блъсна вратата след себе си.

Сузи усети как я сграбчва паника. Тъкмо когато си мислеше, че възвръща доверието в очите на Бианка, като идваше рано на работа и оставаше до късно, като даваше идеи за новото представяне, се случи това. Ако не направеше нещо, щеше да изгуби работата си.

По дяволите, по дяволите! Животът беше адски труден. Получаваше имейли от Хенк ден след ден, той все се извиняваше, разправяше колко много тя му липсвала и…

Телефонът й звънна. Беше Сади Бишъп, асистентката на Елиз Джордан, легендарната редакторка на страниците за красота на „Тумороу“, най-страхотното лайфстайл списание.

— Здрасти, Сузи. Как си? Отдавна не сме се чували.

И по чия вина, помисли си Сузи, като си припомни месеците, в които никой не отговаряше на имейлите й и не се обаждаше, когато тя звънеше.

— Добре съм, благодаря. Много ми е приятно да те чуя. Как си?

— Добре. Виж, Елиз е прочела материала в „Нюз“ днес сутринта за шефката ти.

— Шефката ли? А, сигурно имаш предвид лейди Фаръл. Тя не ми е шеф, доста далече е от работата. Бианка Бейли ми е шеф.

— От статията излиза друго. Лейди Ф. изглежда държи юздите. При това доста стегнато. Както и да е, Елиз иска да говори с нея за ексклузивен материал във връзка с новите продукти и пита дали ще приеме обяд с нея следващата седмица, в „Риц“.

— Ами… още е малко рано, не сме готови да говорим за представянето на новите продукти.

— Никога не е прекалено рано да се определи време за ексклузивно интервю, Сузи. Като казвам ексклузивно, имам предвид предварителен разговор, разбира се. И сериозно представяне, на две страници…

Гарантирано ексклузивно представяне в списание „Тумороу“ — невероятно! Светият граал на пиарите. Само че останалите щяха да са крайно недоволни. „Вог“, „Татлър“, „Ел“, „Ред“, „Стайл“ на „Сънди Таймс“, „Ю“, както и големите списания „Грация“, „Уманс Уей“; тя имаше нужда от всички. Тази работа ставаше все по-ужасна.

— Звучи супер, Сади, но наистина е още рано, все още има много за обсъждане. Лейди Фаръл малко избърза.

— Наистина ли? Значи не искаш Елиз да се срещне с лейди Фаръл.

— Все още не. А и трябва да попитам Бианка.

— Бианка ли?

— Бианка Бейли, изпълнителния директор на фирмата.

— Ясно. — Гласът на Сади стана студен. — Елиз ще остане много разочарована. Според мен не постъпваш никак добре, като отказваш този разговор. Особено за обяда, на който с лейди Фаръл може да обсъдят всичко.

— Да, разбира се. Разбира се. Много се вълнувам, разбира се, че Елиз проявява интерес. Сади, ще ти звънна. Обещавам да не се бавя.

Бавно, с огромно нежелание Сузи тръгна по коридора и попита Джемайма дали може да се види с Бианка.

— Здрасти, Бърти. Имаш ли минутка?

Беше Лара, на лицето й бе изписана решителност. Този път не каза „Ще пийнем ли нещо“. Жалко, бяха минали няколко седмици от последния път. А той не се чувстваше достатъчно уверен, за да я покани.

Каза, че е свободен, и я покани да седне.

— Искам да поговорим за търговската конференция. Остават нищо и никакви два месеца и искам да чуя мнението ти по някои въпроси. Ти, разбира се, трябва да подготвиш презентация.

— Аз ли! — погледна я ужасено той. — Лара, никак не ме бива. Да не говорим, че мама няма да позволи.

— Бърти — заговори шокираната Лара, — майка ти няма да определя кой ще говори на търговската конференция.

— Сигурна ли си?

— Извинявай, Бърти, но искам да го направиш и искам да започнеш да мислиш още отсега.

Той остана загледан в затворената врата, след като тя излезе. Беше невероятно привлекателна. Прекалено привлекателна за него, дори да не беше женен, а той си знаеше мястото. Освен това беше поне петнайсет години по-голям от Лара, в нейните очи сигурно е стар човек. Или пък в доста напреднала възраст. Но пък тя нямаше нищо против, когато я целуна, след като вечеряха заедно. Това бе малко прибързано и не беше сигурен какво го прихвана тогава. Тя обаче не откликна, а той бе сигурен, че ще го направи, ако беше неин тип.

Лара се върна в офиса си и се загледа през прозореца, замислена за Бърти. Той беше такъв сладур, чаровен, истински джентълмен. Стана й много приятно, когато я целуна; толкова й се искаше и тя да го целуне, но той щеше да се уплаши. А и сигурно това бе най-обикновена проява на приятелско отношение.

Освен това не беше свободен, а и тя беше сигурна, че няма как да е привлекателна за него. Глупава работа.

Поканата я накара да осъзнае, че не може да продължи, че е дори по-зле, отколкото преди, или поне също толкова зле.

Тези покани бяха истински кошмар. Не само че ти казваха, че си загубенячка, ами че не си подредила живота си и всички го знаят. Седеше на стола и я гледаше. „Сузи плюс партньор“. Избухна в сълзи.

Не беше вярно, че това няма значение, че животът предлага по-важни неща от мъжете и от някого до теб: имаше значение и още как.

Това наистина беше краят на един прекрасен ден; проведе се съвещание по въпросите на рекламата, на което тя не беше поканена, а Сади Бишъп й пусна имейл, в който се извиняваше, защото Елиз била преценила, че не може да чака още няколко седмици, за да планира пролетното си издание, и отказа обяда с Бианка Бейли. Беше наясно, че тя няма да се срещне с Бианка по никакъв начин. Беше много обидена от отговора, който бе приела като отказ. А никой, абсолютно никой не си позволяваше да отказва на Елиз Джордан.

— Здрасти, Сузи! Добре ли си? — Джемайма й отправи прекрасната си усмивка. Господи, колко беше мила, помисли си Сузи. Как стават хората такива? — Тъкмо си тръгвах. Видях, че при теб свети. Не работи до много късно.

— Как мина срещата за рекламата?

— Добре, струва ми се. Не беше върхът. Накрая ще стигнат до някакво решение, така каза Бианка.

— Браво. — На Сузи и се струваше, че закъсняват, ако искат да пуснат реклама в пресата, а според нея трябваше да се направи.

— Тръгвам — подхвърли Джемайма след кратко мълчание, — тази вечер ще имаме гости.

Сузи започна да си събира нещата; видя поканата и се разплака отново. Беше много мил жест, но тя се чувстваше нещастна. Щеше да се прибере, да се изкъпе, да се отпусне, а после… после какво? Щеше да е девет. Поредното дивиди ли да пусне? Отново ли да си легне рано?

Телефонът завибрира. Есемес. От Хенк.

„Здравей, сладурче. Какво ще кажеш да пийнем набързо по едно? Само по чашка. Трябва да поговоря с теб. Много те моля!“

Не биваше да го прави. В никакъв случай. Така щеше да изгуби позиция. Беше оцеляла дотук. Трябваше да опази решителността си. И…

Все едно гледаше телефона на друг и четеше думите на екрана.

Майка й очевидно беше притеснена, непрекъснато се опитваше да разбере какво става, но ако разбереше, щеше да отиде в училището, да настоява мъчителите на Мили да отговарят, а това щеше да е милион пъти по-зле. Когато нейната майка е ходела на училище, грубияните ги изключвали и никой нито ги чувал, нито ги виждал повече. Сега обаче можеха да те погнат онлайн, през Фейсбук и ask.fm, а Кари щеше да качи снимката й, наистина щеше да го направи. Значи трябваше да си мълчи и да изкара до края на срока, след което щеше да има ваканция.

Кари заминаваше на ски веднага след Коледа и щеше да заведе Сараджейн и Анабел. Говореха за заминаването непрекъснато, при това на висок глас. Кари пристигна с цяла купчина покани за ледената пързалка в Хамптън Корт, а след това за чай в едно кафене.

— За да се реванширам, че не мога да ви заведа всички на ски. Извинявам се! Съжалявам, че не мога.

Само един човек не получи покана. Мили.

Тогава отвориха пощенската кутия на класа; всички бяха получили купища картички. С изключение на Мили. За нея нямаше нито една. Нито една.

Тя седеше с наведена глава, стиснала юмруци, ококорена, забола поглед в бюрото, за да не позволи на сълзите да рукнат, неспособна да повярва; как бе успяла Кари да го постигне? Ето че беше успяла.

По-късно получи есемеси: до един с почти същото съдържание.

„Жалко, че нямаше картички за теб. Много жалко. Все тая.“

След това имаше и други. „Много жалко, че не успя да дойдеш на партито с кънки.“

Тя седеше в стаята си, гледаше телефона и сега вече си позволи да се разплаче. Не помнеше някога досега да се е чувствала толкова самотна. Какво да направи, накъде да поеме?

Нямаше нищо. Абсолютно нищо.

Реши, че трябва да излезе. Задушаваше се в тази къща. Отиде до „О2 Сентър“ в Суис Котидж, седна на открито и отново се разплака, сълзите се затъркаляха тихо по лицето и.

— Добре ли си?

Беше момиче, приблизително на нейната възраст, не беше красавица, всъщност беше… не беше слаба (Мили бе възпитана да не коментира теглото на хората), с много мазна коса и пъпки. Само че по лицето й беше изписана загриженост и очите й бяха мили. Мили събра сили да й се усмихне.

— Да, благодаря.

— Не изглежда да е точно така.

— А, лоши оценки — излъга тя. — Родителите ми са много ядосани.

— Ужасно. Сама ли си?

— Да. — Това й напомни, че е непрекъснато сама. Разплака се отново.

— Виж, не може да е чак толкова зле. Ще го преживеят. Заповядай, искаш ли донат?

Тя й подаде кутия с шест доната с пъстри глазури. От всички храни, които не биваше да вкусва, това нещастно пъпчиво момиче трябваше да се пази от поничките като от чума, помисли си Мили. И поклати глава.

— Не, благодаря.

— А искаш ли нещо друго?

— Не. Да, благодаря. Може би чаша чай.

— Добре. Да отскочим до „Макдоналдс“. Ще дойда с теб. И без това нямам работа.

Когато се озова сред познатата обстановка и след като вече не беше сама, Мили се почувства по-добре.

— Много си мила. Искаш ли един чай?

— Не, предпочитам кола. И чипс.

— Добре, ще взема. Ти върви да намериш маса.

Купи напитките и чипса, след това седна при момичето.

— Благодаря. Да ти дам ли пари?

— Не, разбира се, ти беше толкова мила… Как се казваш?

— Джасинта — отвърна момичето. — Всички обаче ми казват Джейс. Ами ти?

— Емили. Всички ми казват Мили.

— Наздраве — отвърна Джейс. Вдигна напитката си към Мили. — Искаш ли картофче?

— Не, благодаря. — Само че те изглеждаха страхотни. — Може, но само едно.

— Къде учиш?

— Не е в квартала. В „Сейнт Катрин“.

— Това пък къде е? Да не би да е частно училище?

— Да — призна с нежелание Мили.

— И на мен ми се стори, че си богаташка. Харесва ли ти там?

— Не, ужасно е — отвърна Мили.

— И аз ненавиждам моето. Често ли има женски бой в твоето?

— Ами… — Мили беше чувала за бой на игрището, за плюене, драскане, ритане, дърпане на коса. Само че онова, което тя търпеше, беше не по-малко лошо. Може би дори по-лошо.

С ужас откри, че не може да спре сълзите. Джейс я погледна замислено и пълничкото й лице омекна от съчувствие.

— Тормозят ли те?

— Да — отвърна простичко Мили. — Да. Но не и по този начин.

— А по телефона ли?

— Да — кимна Мили. — Да.

— Това е ужасно. Знам как е. Миналата година стана много зле, после дойде друга, с кофти пъпки, която говореше малко замазано — като теб — и те се прехвърлиха на нея. Беше и дебела — добави момичето. — Ужасна работа. Нямаше да ми е никак приятно, ако бях дебела.

Мили осъзна, че Джейс не се възприема като дебела. Не че беше дебела. Просто изглеждаше… едра.

— Ами ти… ти каза ли на някого? — полюбопитства Мили. — Докато те тормозеха.

— Не! — сопна се ужасено Джейс. — Не, разбира се. Те ще си отмъстят. Накрая момичето, което ги издаде, изпи белина. Не колкото да я убие, но се наложи да я откарат спешно в болница.

— Какво стана после?

— Стана още по-зле. Разказа какво е станало и момичетата ги направиха на нищо. Не че положението се оправи. Една от тях й пусна есемес: „Следващия път събери повече срещу нас.“

— Господи! — въздъхна Мили.

— Да. Момичета ги отстраниха от училище за седмица. А тя се премести в друго училище.

— Не се бях замисляла за този вариант — призна Мили.

— Пак ще я намерят и ако имат приятелки в новото училище, те ще се заемат.

Неочаквано прозвуча вик.

— Мили! Здрасти. Я, имаш си нова приятелка. Няма ли да ни запознаеш?

Бяха Кари, Анабел и момиче, което Мили не познаваше. Изправиха се до нея, кискаха се и шушукаха. Мили остана загледана в тях, също като заек, уловен в капан. Тогава Кари извади телефона си.

— Трябва да ти снимам. Усмихнете се, момичета! — Тя щракна. — Прекрасно. Още една, за всеки случай. — След тези думи се отдалечиха, без да спират да се кискат.

По-късно, разтреперана, тя разгледа страницата на Кари във Фейсбук. Снимката на двете с Джейс беше качена. Джейс изглеждаше огромна, а тя ужасена.

„Мили си има нова приятелка — пишеше там. — Браво! Похапват заедно донати. Не яж много, Мили! Весела Коледа и на двете.“

Мили си легна, зави се през глава и отново се разплака.

Трийсет и трета глава

Леле! Той беше просто страхотен. Стряскащо готин, върховни дрехи — черна риза, тъмносини панталони с невероятна кройка и късо подстригана тъмна коса, а пък очите бяха божествено кафяви. Готиният вървеше право срещу нея.

— Здрасти! Аз съм Джонджо Бартлет. А ти си…

— Сузи Хардинг. — Жалко, този беше вече зает. — Работя за Бианка.

— А, ти си директорът на рекламата. Супер. Много се радвам, че дойде. Чаша шампанско? — Той грабна една от поднос.

— Благодаря. Истината е, че това беше по-добрата възможност пред „Момчетата от Мадисън авеню“ на дивиди.

— Радвам се, че тази възможност ти е допаднала повече.

Съвсем малко повече. Парти, на което щеше да се лее шампанско, в пентхаус в Челси, край реката, където единственото й задължение беше да се усмихва през всичкото време и да разглежда скулптури.

Преглеждаше имейлите си, когато Бианка влезе в офиса й и я попита какво ще прави вечерта.

— Нищо, което да не мога да отложа.

— Какво ще кажеш да дойдеш на една изложба? Патрик има един стар съученик, Джонджо Бартлет. Момче от Сити, доста лъскав, пълен с мангизи, ще ти хареса. — Сузи не знаеше как да приеме тези думи. Наистина ли беше толкова плиткоумна? — Както и да е, гаджето на Джонджо е скулптор и изложбата е нейна. Оказало се, че някакъв друг човек на изкуството имал изложба тази вечер и повечето критици, поне половината от качествените клиенти и доста от не чак толкова качествените щели да ходят на нея. Тя едва не припаднала и заявила, че я чака нечувано унижение. Инструктирала Джонджо да намери статисти, за да не е празно. Той звънна и попита дали мога да доведа подходящ човек. Веднага се сетих за теб.

— Бианка, аз не съм от качествените клиенти. Не съм сигурна дали мога да се причисля и към некачествените.

— И аз съм така, но ти знаеш доста за журналисти и разни подобни, така че ще можеш да проведеш сносен разговор. Попитах Джонджо и той много се зарадва. Ще взема и Джемайма, защото е много красива, а и защото баща й е известен експерт на прерафаелитите, така че тя ще може да говори за него. Ако гаджето скулптор те заговори, достатъчно е да кажеш, че творбите й са невероятни и тя ще свърши останалото. Да не решиш, че е някоя срамежлива кака? Не си длъжна да идваш, но ще ти бъда много благодарна.

— Ще дойда с удоволствие — отвърна Сузи и затова сега отпиваше шампанско и оглеждаше присъстващите. Гуиневир Блок бе застанала до нещо с подчертано фалическа форма, поне метър и двайсет, изработено от мрамор. Беше облечена с мрежеста балетна поличка, стегната там, където се предполагаше, че е талията и, ако имаше такава. Гуиневир се смееше неудържимо, а огромните и сини очи не спираха да се стрелкат из стаята.

Публиката демонстрираше най-разнообразни облекла: от изключително елегантни — една жена беше с черна права рокля, чиято яка влизаше в косата и се превръщаше в златна корона до доста причудливи дрешки. Нейният бледорозов строг костюм изглеждаше прекалено скучен.

Бианка пристигна. Изглеждаше чудесно в дълга черна копринена рокля. Сузи реши да отиде да я поздрави и тъкмо се запромъква през тълпата, когато Джонджо застана до нея.

— Здрасти. Гуиневир ме изпрати да те заведа при нея.

Тя последва Джонджо.

— Гуиневир, това е Сузи. Работи с Бианка. Сузи е пиар, така че познава всички от пресата, критиците…

— Великолепно — каза Гуиневир. — Питам се дали ще можеш да ми уредиш интервю тази вечер. Моментът е изключително подходящ, а материалът ще бъде забележителен, още повече че това е моят апартамент. Можем дори да направим снимки. Аз… Джонджо, погледни, страхотно послание от Греъм, казва, че с удоволствие би дошъл, но трябва да се добере до студиото. Както и да е, Сузи, какво мислиш, идеята си я бива, нали?

— Ами… да, много — отвърна Сузи и се запита дали Греъм не е Греъм Нортън, — но няма да стане тази вечер. Ще ти бъде прекалено трудно — а пък журналистът трябва да се съсредоточи над онова, което казваш. Всички тези хора…

— Глупости. Мога да говоря за работата си независимо къде се намирам. Познаваш ли някой от присъстващите?

— Ами… — Сузи огледа отчаяно стаята — … никой от гостите. Може би все още не са пристигнали. Работата ти много ми харесва. Страхотни творби.

— Нали? — Това беше гласът на Бианка. — Здравей, Сузи. Здравей, Гуиневир, колко много хора са дошли. Много вълнуващо. Патрик е тръгнал насам.

— Чудесно… да. Джонджо, погледни. Тези хора ми се струват объркани, върви да се погрижиш за тях. Господи, Маркъс! Нямаш представа колко се радвам, че дойде.

Пренебрегнати напълно, Сузи и Бианка се усмихнаха една на друга и се измъкнаха към другия край на помещението.

— Извинявай — започна Бианка. — Трябваше да те предупредя.

— Беше ме предупредила — успокои я Сузи, — а аз се забавлявам. Честна дума. Страхотно е. Господи, ето и човек, когото познавам! Много вълнуващо.

— Кого познаваш?

— Кейтлин Мередит. Тя е модният редактор на „Ин Фашън“. Много ще се зарадва да се запознае с теб и е много приятен човек.

— Стига да не поиска интервю от Атина Фаръл, всичко е наред — разсмя се Бианка.

На Кейтлин й беше приятно да се запознае с Бианка; каза, че новата серия е страхотна идея, и добави, че не може без „Крема“. Дори Сузи да я беше инструктирала предварително какво да говори, тя едва ли щеше да се справи по-добре.

— Трябва да се опитам да поговоря с дамата скулптор — каза тя, — да ми каже две приказки. Опитвам се да понапиша нещичко за клюкарската колонка на „Скеч“. Вие познавате ли я?

Сузи и Бианка се спогледаха с разбиране.

— Сузи я познава — отвърна Бианка, — тя ще ви представи.

— Беше направо невероятно — заяви Сузи на следващия ден. — Погледни, Бианка, ето. Най-изпъкващата снимка. А ето и какво е казала Гуиневир за ключовата си творба: „Фалосът приема haute couture[1]. Това е смисълът на живота, дрехите и секса. Обожавам и двете.“ Нужен е талант, за да измислиш подобно изречение.

— Самата истина — разсмя се Бианка. — Както и да е, Джонджо току-що изпрати есемес. Поканени сме да пийнем по чашка с тях утре вечер в Шордич Хаус, за да ти благодари. Аз не мога да отида, но ако ти прецениш, че ще издържиш…

Сузи се замисли за невероятния Джонджо Бартлет и свалката, която може да заформи, ако отиде по-рано, и отвърна, че ще издържи.

— Нали ще дойдете на конференцията? — попита Бианка. Беше седнала с Майк и Хю да пийнат нещо по случай Коледа. — Ще бъде много интересно.

— Няма начин да не дойдем — каза Майк.

Надяваше се, че ще е много интересно. Трябваше да бъде. Не щяха да смогнат всичко да уредят в последния момент.

Не чакаше с нетърпение Коледа. Тази година щяха да нарушат традицията и да останат в Лондон. Това отчасти се дължеше на Патрик — тъкмо той го предложи. Обикновено обичаше да ходят в провинцията. Загадката се изясни, когато той подхвърли, че бил поканил Сол и Дикън в деня след Коледа.

— Нали нямаш нищо против, скъпа? Коледата е много мрачна за него, защото Дикън я прекарва с майка си, а след това ходят до Кемптън парк, а нали знаеш, че на мен винаги ми е мъчно, че не мога да отида, и затова той предложи да отидем заедно.

— Патрик — заяви Бианка, — няма да прекарам втория ден на Коледа на конни надбягвания, ясно ли е? На Мили и Руби няма никак да им хареса!

— Може и да не им хареса, но Фърги много се развълнува и…

— Какво? Говорил си с Фърги, преди да обсъдиш с мен?

— Двамата с Дикън са говорили след часа по джудо. Както и да е, нали миналата година Мили каза, че иска да прекара Коледа в Лондон и да се види с приятелките си.

— Струва ми се, че в момента Мили няма приятелки — сопна се Бианка. — Казах ти сто пъти! Не е получила нито една коледна картичка от училище. Престори се, че ги е оставила там, но знам, че не е вярно.

— Не си ми казала.

— Когато ти казвах, сигурно си мислил за приятеля си Сол.

— Стига глупости — отговори Патрик. — Щях да чуя подобно нещо. Освен ако не си го лепнала в края на дълга тирада за това как инвеститорите не ти отпускат повече пари. След половин час подобни приказки заспивам, така че…

— О, майната ти, я млъквай! — извика Бианка.

Патрик излезе от стаята и затвори вратата съвсем тихо. Тя я погледна изненадано. Никога не ругаеше, не и пред Патрик. Какво им ставаше на всички?

— Обаждам се, за да благодаря за поканата. — Беше Сол. — Дикън не може да си намери място от радост.

— Много ще ни бъде приятно.

— Надявам се. — Последва дълго мълчание.

— Аз сигурно няма да дойда на конните надбягвания — предупреди тя, — а и момичетата едва ли ще искат.

— О, жалко.

Той затвори внезапно, както винаги. Бианка въздъхна; този човек едва ли щеше да допринесе за доброто настроение на масата.

Качи се на горния етаж. На вратата на Мили беше поставен надпис да не я безпокоят, но тя чу гласа й и й се стори, че от време навреме долита кикот. Поне не лежеше и не плачеше.

Надникна при Руби; нейната врата беше отворена, но тя бе погълната от последната книга за Хари Потър.

— Мамо! Сега не мога да говоря.

Вратата на Фърги беше затворена; тя почука.

— Кой е?

— Мама.

— Какво искаш? Зает съм.

Значи натам водеха всичките години на изтощение, грижи, тревоги, бъркотии и любов, която беше безрезервна — до затворени врати и нареждане да се разкара. Доплака й се.

Отново слезе долу, много бавно, замислена над кашата, която бе забъркала от всичко: семейството си, брака си и фирмата, която бе поела с толкова радост и надежда, а тя се опитваше да я сломи все повече и повече с всеки изминал ден. В момента търговска къща „Фаръл“ й се струваше почти жива, не просто сбор от продукти, офиси, лаборатории, не просто маркетингова тактика, отчети, бизнес планове, ами поредното своенравно дете, което те изтощава, защото напълно зависи от теб.

Само че тя трябваше да я спаси, да я накара да заработи отново. Ако се провалеше, щеше да бъде изгубено безкрайно много, не само милиони лири, ами животът и прехраната на много хора. Тъкмо тези хора бяха важните, подмамени от визията и обещанията й, така че те не трябваше да бъдат запокитени в бездната от безработица, ако тя се провалеше.

Значи не можеше да си го позволи. Налагаше се да победи.

Хората определено бяха започнали да забелязват. Нямаше нищо по-лошо от това, помисли си тя, да ти вържат тенекия на обществено място. Особено на място, където е много важно как изглеждаш във всяко отношение.

Тя пристигна рано и се настани на меко канапе в бар „Скуеър“ на Шордич Хаус. Дотук добре, не беше много пълно и единствените други хора, които бяха сами, очевидно чакаха приятели. Тя извади телефона си и започна да проверява имейлите, а след това се прехвърли в Туитър.

Поръча си коктейл „Апъл Кулър“ и отпиваше бавно, поне доколкото можеше, като се стараеше да си придаде съвсем спокоен вид. Беше подбрала дрехите си много внимателно; изглеждаше шик, но в никакъв случай предизвикателно — кремава пола („Зара“), кафяви ботуши до коленете („Офис“) и много бледорозова копринена блуза („Хюго Бос“) с набрани ръкави и широка яка. Купи си я на обяд, очевидно не за тази вечер, ами просто защото щеше да й свърши работа на Коледа. След това забеляза, че бледосивият й пуловер е малко поизносен, а тя искаше да изглежда супер тази вечер, затова реши да облече блузата, която обявяваше на целия свят, че притежателката й знае чудесно какво иска, при това без много да се старае. Сега просто и трябваше човек, който да седне на канапето до нея…

Заведението започваше да се пълни. Повечето посетители бяха вестникарски журналисти от „Рапинг“.

Получи есемес от Джонджо. Много важно. „Ще закъснея малко след 18. Поръчай си напитка.“ Тя отговори веднага „Добре“ и посегна към „Ивнинг Стандард“, който някой бе оставил.

— Здравей, Сузи, много се радвам да те видя. — Беше Фло Браун, симпатичната редакторка на „Нюз“; тя седна при нея за пет минути, разбъбри се, попита как върви. Сузи беше готова да я разцелува. И наистина я целуна. Гаджето на Фло, актьор, седна за малко при тях, а след това още двама приятели. Джонджо, моля те, ела сега, точно в този момент, за да видиш колко съм готина и популярна. Само че той не дойде. Станаха и се качиха на горния етаж, за да похапнат. Моля те, Джонджо, много те моля, не пристигай точно сега, когато на всички ще им стане ясно, че съм сама. Той не пристигна.

Беше почти седем. Тъпата Гуиневир. Сигурно тя беше виновна. Че как иначе.

Дали да не отиде до тоалетната? Така щяха да минат пет минути. Пъхна телефона си в чантата, стана и в същия момент чу, че получава есемес. Сигурно е съобщение, че закъснението ще бъде голямо. Тъкмо се опитваше да извади телефона, когато чу гласа му.

— Сузи! Много се извинявам. Попаднах в кошмарен трафик и тичах последния километър.

Наистина изглеждаше доста поруменял и дишаше тежко.

— Гуиневир се отказа, трябвало да се срещне с критик, много се извинява. Боже, нямаш представа колко неудобно се чувствам, изключително невъзпитано — какво пиеш?

Днес изглеждаше още по-готин. Той наистина беше… невероятен. Каква късметлийка беше тъпата Гуиневир.

— Не се притеснявай — отвърна тя и го целуна небрежно по бузата, питайки се кой ли благосклонен бог е изритал Гуиневир от пътя й, макар и само за една вечер. — Беше ми много приятно да си побъбря с едни хора.

— Не, беше ужасно — каза той, — особено след онова, което направи за Гуиневир. Какво пиеш?

— Беше „Апъл Кулър“, но ми омръзна.

— Какво ще кажеш за коктейли с шампанско?

— Обожавам коктейли с шампанско — разсмя се Сузи.

— И аз. Сядай на онези двете места, аз ще ги донеса.

— Кажи сега как върви при Бианка? — попита Джонджо, когато седнаха. — Двамата с Патрик са най-добрите ми приятели. Много я харесвам.

— Страхотна е. А и с нея се работи прекрасно. Как иначе.

— Не разбирам много от козметика — призна Джонджо, — освен когато става въпрос за движението на пазара. А той е огромен.

— Да, по-обширен от автомобилната индустрия, струва ми се. Хората, по-точно жените са готови да платят какво ли не за мечтите си. За мечти и обещания. А ти с какво точно се занимаваш? Знам, че си брокер, но…

— Аз съм валутен брокер. Спекулираме с флуктуациите на валутите — нещо като залагане на едро. Обожавам работата си. През деня много се забавляваме, голям смях пада, малко момчешка му работа, което е напълно некоректно по отношение на политиката на фирмата. Ти феминистка ли си?

— Да, разбира се — отвърна строго Сузи.

— Не приличаш на феминистка — отсече Джонджо.

— Това комплимент ли е?

— Разбира се — ухили се той.

— Благодаря.

— Гуиневир е феминистка. Поне така си мисли. Говори като отракана жена, но не съм сигурен, че е наясно за какво става въпрос. Искаш ли още едно питие?

Чашата на Сузи бе все още наполовина пълна, а главата й вече се въртеше — не бе хапвала нищичко, освен една бисквита на път към офиса.

— Не, благодаря — отвърна тя, — но ако искаш, поръчай нещо дребно за ядене — солети, ядки, нещо друго.

— Разбира се. Боже! — Той погледна телефона си. — Гуиневир. Изглежда, е трябвало да отида някъде — а, да, — иска да ми каже, че критикът ще я води на вечеря. Мен не ме допускат до такива събития.

— Защо?

— Защото съм пълен кретен, когато става въпрос за изкуство. Онази вечер страхотно се накиснах, защото всички започнаха да говорят за Прадо, а аз заявих, че имам страхотни спортни обувки от тях, обясних, че били невероятни, „Америка Къп“, лачени, и те ме зяпнаха.

— Боже мой — изкиска се Сузи, — сигурно си помислил, че говорят за „Прада“! — Това й се стори невероятно смешно.

— Точно така. Човек би казал, че съм убил кученце, така злобно ме гледаха. Нито един от тях не ми проговори до края на вечерта.

— Това е тъпа проява на снобизъм — отбеляза Сузи. — И в моя бизнес е същата работа, момичетата от лъскавите списания не могат и дума да кажат пред журналист от някой ежедневник, а между журналистите в списанията и блогърите зее огромна пропаст. Никой от тях не лекува рак, какво толкова?

— Радвам се, че не остана шокирана. Гуиневир беше потресена. За малко да ме изключи от гостите на партито, забранила ми беше да споменавам каквото и да било, с изключение на шампанско или къде да се оставят палтата. Радвам се, че ти го намери за смешно. — След тези думи я погледна, усмихна се и в ъгълчетата на тъмните му очи се появиха бръчици също като на Джордж Клуни — всъщност той имаше известна прилика с Джордж Клуни, младия Джордж Клуни… Стегни се, Сузи, какво ти става?

— Държа да ти призная, че съм много гладен — заяви неочаквано той. — Какво ще кажеш да похапнем? Заради мен стана късно.

Тя понечи да каже, че ще й бъде приятно, след това замълча. Нямаше ли да му се стори странно, че няма никакъв друг ангажимент, че е изцяло на негово разположение цялата вечер, при това една седмица преди Коледа?

— Може, стига да не се бавим много — отвърна предпазливо тя. Така винаги се получаваше добре. Късните срещи винаги изглеждаха интригуващи.

— Супер. Можем да вечеряме тук. Или пък да вземе такси и да отидем в Уест. Къде трябва да отидеш по-късно?

— А, в посока Челси.

— Добре. Най-добре да отидем там. Хайде, ще ги накарам да повикат такси.

Докато чакаха, тя отиде до тоалетната, провери телефона си. „Остава ли за 8?“ Не точно. Сега беше почти осем. Пусна есемес. „Извинявай. Срещата се проточи. Може би 9:30–10.“

След това щеше да пусне нов есемес… ако се налагаше…

Сам в един бар, Хенк отиде в мъжката тоалетна и удари вратата с юмрук.

Тя се върна, усмихна се на Джонджо и забеляза, че той се е навел над телефона си.

— Всичко е наред, тя е в „Блубърд“ с онези кретени. Леле, наистина ли го казах?

— Наистина.

Той я погледна стреснато.

— Добре, исках да кажа с онези критици. Готово, таксито ни е тук. Заповядай.

Тя наметна палтото си и то се смъкна в мига, в който тя се отпусна на седалката. Той се опита да го нагласи, ала не успя; незнайно как ръката му се задържа на раменете й. Съвсем небрежно. Тя му се усмихна. Съвсем небрежно…

Сузи, мисли какви ги вършиш. Той не е за теб, собственост е на известна и властна личност, да не говорим, че съпругът на шефката ти му е най-добрият приятел.

Неочаквано той я погледна, усмихна се широко и я целуна по бузата.

— Тази вечер ще бъде наистина приятна.

— Да — потвърди тя. — Точно така.

Той огледа лицето й, спря се на устните, после на очите, накрая на косата.

— Знаеш ли — отбеляза той, — ти си наистина страхотна. Аз…

В същия момент телефонът му звънна и той бръкна в джоба.

— Извинявай. Гуиневир! Здрасти. Да. Да, разбирам. Аха, но вече имам ангажимент за вечерта… Какво? А, просто… просто…

Просто аз, помисли си Сузи, просто аз, пиарът, който е от полза на гаджето му.

— Няма проблем — изрече тя само с устни.

— Ами, добре. Да, добре, идвам веднага. В „Блубърд“. Може да се позабавя. Добре. Добре. Чао.

Той затвори и я погледна със съжаление.

— Много се извинявам, но…

— Честна дума, Джонджо — отвърна тя, — всичко е наред. И без това по-късно имах среща.

— Да, знам. Въпреки това очаквам с нетърпение нашата вечеря. Къде да те оставя? Ти къде живееш?

Тя погледна навън; вече летяха по Холбърн Вайадъкт. По дяволите. Беше прекалено бързо.

— Във Фулам. Само че не ми се ходи чак дотам. Защо не ме оставиш на Слоун Скуеър, нали си в тази посока?

— Разбира се.

Седяха мълчаливо, вече не можеха да кажат, че им е приятно, старата тъга се появи отново, несъразмерна с причината за раздялата им.

— Така — каза Джонджо, докато пътуваха по Итън Плейс. — Още веднъж се извинявам. И още веднъж ти благодаря. Беше много приятно. Аз… — И тогава го направи. Наведе се и я целуна, силно, по устата. Беше изненадващо. И прекрасно. И много, ама много сексапилно. Имаше и още нещо, което не беше свързано със секса; усещането, че се е доближила до мястото, на което копнееше да бъде, на топло, спокойно място, което й отиваше, което бе истинско и нямаше нищо общо с хладната личност, която се опитваше да се представи като флиртаджийка.

След това той се отдръпна и заговори много тихо:

— Може би стана добре, че няма да вечеряме заедно. Щеше да бъде твърде… опасно. — Целуна я отново, само че този път по-чувствено, проучи устата й, вплете пръсти в косата й, подръпна я, езикът му не спираше да се движи — другата му ръка се плъзна по крака й, под полата, погали я, притисна я и тя усети как я изпълва желание за секс. Не можеше да го опише по друг начин, освен като тръпнещ, прекрасен, задъхан секс. Усети, че в този момент е готова да направи всичко, да си свали дрехите още в таксито, насред Слоун Скуеър. Не помнеше някога през живота си да е желала повече някой друг.

— Прелестна си — прошепна той. — Наистина си прелестна. Най-красивото нещо, което ми се е случвало от много време насам. Аз… о, боже!

— Слоун Скуеър, приятел — обади се таксиметровият шофьор и спусна разделителното стъкло със садистично удоволствие.

Сузи приглади надолу полата си, дръпна палтото си от пода, където се беше свлякло, разтърси коса, а след това слезе от таксито съвсем бавно.

— Чао, Джонджо, благодаря ти…

— За мен беше… — Започна той, но тя се наведе и го целуна, хладно, като познат, след това блъсна вратата и потегли с уверена крачка към гарата.

[1] Висша мода (фр.). — Б.пр. ↑

Трийсет и четвърта глава

Още от самото начало криеше много от него — това бе съществена част от връзката им. Ако той знаеше за тези неща, за някои от тях, щеше да се почувства притиснат, понякога щеше да се дразни и времето им заедно, безценно, неповторимо, както тя се надяваше и молеше да остане, щеше да бъде съсипано. Ако той знаеше или подозираше това, животът им щеше да се превърне в безобразно сложен, опасен, щеше да се промени завинаги, така че той не биваше да научава, макар тя да чувстваше неканената радост, която растеше в нея заедно с бебето й.

Позволи си ден или два на подобни чувства, да се наслади на радостта и на мисълта какво би могло да бъде, след това ги смаза жестоко, неумолимо. Това нямаше да е радост, ако си я позволеше, ами трудности и нещастие, предателство на всичко, в което вярваше, всичко, което оправдаваше тази връзка и близостта с Корнилиъс, когото обичаше, и с Атина, на която дължеше много, която също обичаше, въпреки че кой ли би повярвал в това, питаше се тя, докато лежеше будна през дългите нощи и се взираше в тъмното небе.

Не, бебе не можеше да има, нямаше да има дете от тази връзка; тя трябваше да се справи с положението по своя мъчителен, ала ясен начин.

Беше на четирийсет и две. Мислеше, че на тази възраст няма да се случи и тъкмо затова бе станала небрежна, пропускаше да си пие хапчетата — вълшебните хапчета, които съвременните момичета приемаха за даденост, а нейното поколение възприемаше като истинска магия — затова пропусна да вземе не просто едно, ами две.

Бяха в Париж, разбира се — къде другаде сексът е толкова прекрасен, къде другаде можеше Корнилиъс да е изцяло неин, къде другаде се чувстваше в безопасност не само физически, но и емоционално? Нощите, които прекарваха в малки закътани хотели в сърцето на английската провинция — никога не ходеха в градове, тъй като във всеки един имаше хора, които познаваха Корнилиъс и Атина — бяха приказни, но в Париж двамата усещаха, че светът е техен, можеха да живеят спокойно в него. Корнилиъс, който вече бе станал извънредно богат, купи малък апартамент в Паси, на последния етаж на красива стара сграда. Беше таванско помещение, въпреки това си оставаше красиво с плъзгащи се врати и високи прозорци, които гледаха към миниатюрно балконче. Там се срещаха и разговаряха, ядяха и се любеха; понякога Корнилиъс идваше за не повече от двайсет и четири часа, а Флорънс можеше да остане и по-дълго, но нямаше как да отсъстват едновременно и двамата. Тогава опознаха Париж добре; разучиха всички квартали, пребродиха ги, научиха всичко наизуст.

От време на време Корнилиъс й купуваше — тя не позволяваше това да се случва често — красива рокля или чифт обувки.

Атина, на четирийсет и седем, беше в разцвета на красотата си, лененорусата й коса, пригладена назад, откриваше прекрасното изваяно лице и всички известни фотографи на „Вог“, „Куийн“, „Татлър“ се надпреварваха да я снимат облечена най-често в тоалети на „Сен Лоран“ или вездесъщата Джийн Мюр и Оси Кларк, и всички и се възхищаваха и я обожаваха.

Флорънс забременя през един дълъг, мрачен уикенд в началото на ноември, когато двамата с Корнилиъс почти не се показаха на пропитите от мъгла парижки улици. Апартаментът беше студен, въпреки че бяха запалили малката камина и включили няколко печки, но Корнилиъс имаше страхотно, дълго кожено палто, съвсем в стил „Доктор Живаго“, което разстла върху леглото и двамата останаха върху него почти два дена.

— Всеки път, когато облека това палто, ще си мисля за теб, малка Фло — каза той и я наметна нежно с него, когато тя му донесе шампанско. — Ще те виждам, ще те усещам и най-вече ще чувам гласа ти, онези неприлично шумни звуци, които издаваш, звуците на любовта. О, Флорънс, прекрасна си.

Никога не й казваше, че я обича, а и тя не казваше на него; това бе част от споразумението им да не предават Атина с думи, макар да го правеха по всякакъв друг начин; понякога, докато тя се извисяваше и политаше в мига на върховна наслада, хлипаше от удоволствие, изплакваше от радост и прехапваше устни, за да не изрече думите, защото наистина го обичаше, дълбоко, искрено, предано и искаше той да го знае. Успяваше обаче да се въздържи и очите й, впити в неговите, докато свършваше, които той обожаваше да наблюдава, му разкриваха достатъчно и без думи.

Нямаше нужда от думи и по другия въпрос — за бебето.

Гинеколожката й, Джаклин Уентуърт, седнала във внушителния си кабинет на Харли Стрийт, потвърди, че е бременна, даде й подробни напътствия и й каза, че Флорънс постъпва много правилно.

— И никакво глупаво чувство на вина — освен хората, които ще бъдат нещастни, ако родиш това дете, той или тя няма да живее, както му се полага. — Две хиляди лири щяха да осигурят мястото и в клиника в най-затънтената част на провинция Кент.

Първоначалното облекчение на Флорънс бе помрачено от факта, че не разполагаше с две хиляди лири или дори с близка до тази сума.

Обмисляше какво да прави, докато разглеждаше картината на Ленард Трентъм, онази с парижкия вътрешен двор, която със сигурност и беше подарък от Корнилиъс, въпреки че той отказваше да признае. Можеше да я продаде, ако имаше някаква стойност, и щеше да поръча да й направят копие. Корнилиъс рядко идваше в малката й къщичка и нямаше да разбере, че картината е копие. Опакова я внимателно в кафява хартия и тръгна към галерия на Сейнт Джеймс, където често ходеше на изложби. Собственикът, Джаспър Стюарт, беше винаги много дружелюбен и когато веднъж му каза, че притежава Ленард Трентъм, той отвърна, че ако иска някога да я продаде, той ще я чака с отворени обятия.

Вечерта преди да постъпи в клиниката, Флорънс почти не спа. Неочаквано я нападнаха мисли за онова, което щеше да премълчи пред Корнилиъс. Бебето бе колкото негово, толкова и нейно, имаше ли право да скрие от него това мъничко, но безкрайно важно нещо, което бяха създали заедно?

След това, дори след като реши да не му казва, никога да не споменава дори пред него, я връхлетяха най-болезнена мъка и угризения, че най-безчувствено изтръгва от тялото си живо, дишащо същество, поверено й от природата, за да го защитава. Щеше ли бебето да е живо, когато и го отнемеха? Щеше ли да страда? И какво щеше да се случи с него след това?

Опита се да си припомни уверенията на Джаклин Уентуърт.

— И помнете, госпожице Хамилтън, говорим за нещо, което е с размерите на яйце от пъдпъдък. То няма чувства (Тя пък откъде знаеше? Как бе възможно някой да знае?) и ако ви заглождят съмнения, а това ще се случи, замислете се за живота, който ще осигурите на това дете, как ще го възпитавате и отглеждате като неомъжена жена с много скромни средства.

Тъкмо тези последни думи помогнаха на Флорънс да убеди себе си, че постъпва правилно. Преди всичко тя беше прагматична и й беше трудно да обмисля оптимистично дългосрочното бъдеще на детето.

Въпреки това, когато видя усмихнатото, твърде самодоволно лице на анестезиолога, когато влезе, за да й даде лекарството, тя усети враждебност, налегна я мъка, каквато не подозираше, че е възможна, а когато дойде на себе си след операцията, не усети нито облекчение, нито щастие, единствено вина и тъга.

На сутринта се почувства по-добре, след като накара гъвкавия си, решителен ум да заработи и си каза, че стореното вече е сторено и защо го е направила, ако сега ще пилее чувства да жали и скърби.

Върна се на работа след седмица — обади се, че е пипнала грип — и беше същата като преди, очарователна и самоуверена. Първия път, когато видя Корнилиъс след прекратяването на бременността, й се прииска да го нападне физически, да го ухапе, да го издере, да му причини някаква болка, каквато успее; никой никога нямаше да разбере цената на сладката, мимолетна усмивка, която му отправи, когато влезе в магазина с Атина и й пожела весела Коледа; а на коледната служба се разплака, макар да беше решила друго, и плака тихо в кърпичката си, докато овчарите и царете коленичеха пред бебето Христос, оставяха му дарове и го уверяваха в обичта си.

Той се обади след два дълги дни, изпълнени колкото с надежда, толкова и с отчаяние, дни, през които знаеше, че не бива, разбира се, че не бива да звъни, така че престани да проверяваш телефона на всеки пет минути…

Най-после телефонът звънна; по-скоро избръмча. Получи есемес. Предположи, че е от Хенк, затова не го погледна поне трийсет — добре де, може би двайсет секунди, защото бе много заета с писането на речта си за конференцията и нямаше абсолютно никакво намерение да прекъсва потока на мислите си.

Само че можеше да е от Бианка; или пък от миличкия Бърти, който я беше помолил да му даде биографията си, за да използва някои неща на конференцията, а тя все още не беше готова; затова продължи оттам, откъдето беше прекъснала, когато остави листа наопаки на бюрото и бе толкова сигурна, че е от някой от тези хора, че прочете есемеса няколко пъти. Защото името беше Джонджо Бартлет.

„Довечера свободна ли си да пийнем нещо?“

Онази първа вечер се прибра у дома, изцяло привлечена и устремена към него, мислеше, че е прекарала великолепна вечер, че се е случило нещо прекрасно в живота й, живот, в който напоследък нямаше нищо прекрасно, макар че той щеше да отиде при Гуиневир, която напълно го бе обсебила.

А тя трябваше да се върне при Хенк, който се беше унижил, казвайки й колко много я обича, колко отчаяно му липсва, как ще си запише час при психиатър, колко твърдо е решен да й докаже, че се е променил, че не очаква тя да му повярва без доказателства, но ако му даде шанс, ще стане неузнаваем.

Как да отговори на тази неподозирано красива покана? Започна да пише „Става, супер“, но и се стори изтъркано, затова го промени на „Става, добре“, само че това й се стори прекалено нетърпеливо, затова го промени на „Може и да стане“, само че това вече беше безразлично, затова написа „Радвам се, кога?“ и тъкмо се канеше да го промени, когато влезе Бърти, малко нервен, и попита дали моментът е подходящ, защото му се струвала разсеяна.

— Всичко е наред, Бърти — увери го тя. Изпрати есемеса с едно натискане.

Докато Бърти разлистваше страниците, есемесът на Джонджо се върна. „Супер, 18:30, клуб «Айви», става ли?“ и тя трябваше да отговори веднага с „Добре, ще се видим там“, а след това отдаде цялото си внимание на речта на Бърти, която вместо нетърпимо скучна, както бе обещал, се оказа забавна, пленителна и топла.

Беше толкова хубава, че Сузи настоя да повика Лара, за да я чуе и тя, а след като Лара също се възхити на речта, решиха да прегледат заедно дневния ред, стига Сузи да няма нищо против, а Сузи, която в този момент нямаше да има нищо против, дори да я накарат да изчисти тоалетните с четка за зъби, отвърна, че идеята е страхотна, така че се захванаха за работа, а по едно време Лара ахна, че е станало пет и половина, и предложи да пийнат в близкия бар, но Сузи отказа, защото имала среща в „Айви“ в шест и половина и усети как се изчерви, сякаш те знаеха за кого става въпрос, и изтича в тоалетната, за да се приготви, но отбеляза, макар и без да си дава сметка за това, какво подхвърли Лара.

— Значи ще отидем само двамата, Бърти, нали става?

Бърти й се усмихна с известно притеснение.

— Разбира се.

Но мислите на Сузи бяха прекалено заети с друго, за да осмисли чутото.

Джонджо я поведе към една маса, настани я, попита я какво иска да пие; тя реши, че виното е по-безопасно от коктейл и той поръча „Пино Гриджо“ за нея и бира за себе си, след това седна и й се усмихна.

— Изглеждаш чудесно — каза той. — Денят ти натоварен ли беше?

— О, да. Много. А твоят?

— Не бих казал.

Последва мълчание.

— Кажи, имаш ли планове за Коледа?

— Отивам у дома, при нашите. А ти?

— Същата работа. Само че ще бъда с майка си. — Значи Гуиневир я нямаше. Това бе добре… да, добре. Не, беше направо супер. — Всяка година е същото — продължи той, — а понякога, ако имам късмет, сестра ми и съпругът и с децата също идват, както тази година. Двамата са разведени — добави той. — Говоря за нашите.

— Майка ти омъжена ли е сега?

Да не би да зададе прекалено личен въпрос?

— Не, така и не се омъжи повторно. Татко, за съжаление, се ожени за една, която не мога да понасям. Но пък животът е такъв. А мама е страхотна.

— Тя с какво се занимава? Или не работи?

— Занимава се с вътрешен дизайн.

— Супер — отвърна Сузи и се почувства глупаво.

— Да, много е добра. Живее в Челтънам, а там има предостатъчно красиви къщи за оправяне. Татко е в недвижимите имоти, така са се запознали. Само че не потръгнало. Тя е твърде готина за него — добави той изненадващо откровено. — Ами вашите?

— Татко е адвокат. Не от онези, които изкарват купища пари от разводи, просто семеен адвокат. Живеят в Бат, водят приятен, спокоен живот.

— Каква си късметлийка. А майка ти?

— Преподава география в едно девическо училище.

— Имаш ли братя, сестри?

— И брат, и сестра. Имат си половинки, живеят в Лондон, а сестра ми всеки момент ще роди.

— Значи ще станеш леля. Браво.

— Да, нямам търпение.

— Бях женен — заяви неочаквано той.

— Така ли? — Какво друго да каже на тези думи. Неочаквано се почувства нервна.

— Да. Страхотна грешка. От нейна страна. — Усмихна й се широко, а кафявите му очи се присвиха по типичния за Клуни начин. — Продължи около година. Добре че нямахме деца. — Погледна я замислено. — Ами ти? Има ли някой важен господин в живота ви, госпожице Хардинг?

— Френската компания за мотори, от която се интересуваш… — Гласът на Патрик звучеше прекалено неуверено.

Сол пък беше нетърпелив.

— Какво?

— Може да има нещо нередно. Непрекъснато декларират, че парите са в банката, но ако се вгледаш внимателно, а всичко е много добре прикрито в забележка деветдесет и две, ще разбереш, че тези пари им се дължат и все още не са влезли по сметка. Както и да е, цената им на акция се покачва непрекъснато и на пръв поглед изглежда, че летят, а моторите са супер. Само че…

Как е възможно тази работа да е толкова страхотна, питаше се Патрик, тази уж сухарска информация? Тя обаче беше невероятна. Тази страна на новата му работа не спираше да го удивява.

— Добре. Виж, трябва да вървя. Давай все така, Патрик.

— Добре. Ще се видим в Кемтън. Джордж VI трябва да се представи блестящо тази година.

— Надявам се. Жалко, че Бианка няма да дойде.

— Няма ли?

— Каза, че няма.

Патрик се върна намръщен в офиса си.

При мисълта да отиде да пазарува, след като е обмислила всичко добре, на Мили й прилоша. Можеше да купи единствено подаръци за Руби и Фърги, защото и двамата се стараеха да се държат мило, а пък родителите й не заслужаваха нищо. Те не бяха разбрали колко е дълбока мъката й, нито пък колко е затънала — ами ако беше бременна или се друсаше, все им беше тая; не бяха отишли в училището й — колкото и да се притесняваше тя, поне щеше да проличи, че ги е грижа, — за да поискат обяснение за онова, което се случваше.

Единственият човек, на когото искаше да направи приличен подарък, беше Джейс, която през двете седмици, откакто се запознаха, я утешаваше и подкрепяше най-много, тя беше нейната опора, на нея доверяваше мъката си. Затова й купи красиво колие от „Линкс“. Всеки път, когато бяха излизали, Джейс се спираше да го погледа и все повтаряше, че било страхотно. Струваше й над сто лири, повече от две трети от парите за Коледа, които майка й беше внесла в банковата сметка, и всеки път, когато го погледнеше, се чувстваше по-добре, макар и по един напълно необичаен начин.

С Джейс се срещаха всеки ден в мола и бъбреха часове наред, седяха в „Макдоналдс“ (любимото заведение на Джейс) или ако Мили успееше да я убеди, излизаха да се поразходят, но това беше трудна работа, а веднъж, в един прекрасен ден, се качиха на автобуса до Примроуз Хил и се разходиха там.

Джейс пухтеше до нея, докато се изкачваха към върха, след това се отпусна изнемощяло на една от пейките и заразглежда наоколо.

— Приятно е — каза тя. — Никога не съм идвала, но сега разбирам защо хората обичат да идват тук, когато времето е хубаво.

— Много обичам това място — призна Мили. — Поне доскоро. Идвахме тук на пикник, когато двамата с Фърги бяхме малки, карахме колела, нали разбираш.

— Вече не идвате ли?

— Не. Сега вече имаме къща в провинцията… — Замълча, усетила, че е нетактична; Джейс я зяпна.

— Мислех, че живееш наблизо.

— Наблизо живея. Но имаме още една къща. Честно да ти кажа, тя е гадна, нещо като къщенце…

— Имате две къщи! Семейството ти има две къщи! И не я делите с други, така ли?

— Не. Виж, Джейс, не е нищо особено, честна дума. Тя е просто за… за…

Замълча. Очевидно ако кажеше „само за уикендите“, щеше да прозвучи още по-зле.

— Това беше една от откачените идеи на нашите — довърши нещастно тя. — Аз изобщо не ходя там, ако не се налага.

— А пък аз бих ходила — отвърна Джейс. — Наистина бих ходила. Имаш късмет, Мили, от мен да го знаеш.

Усмихна се на Мили и Мили си каза, че тя е много мило момиче, което не познава нито завистта, нито яда. Домът й пък й се струваше като покана за някое риалити — пет деца, Джейс средното.

— Сташ е най-големият на мама, на седемнайсет, държи се сравнително свястно с мен, след това е другият ми полубрат Зак, той е голяма гадина, следва Парис, тя е на девет, а Черис е на две.

— И двете ли са ти истински сестри? — попита предпазливо Мили.

— Ще ми се да бяха, но те са от най-новия приятел на мама, той си пада малко побойник. Добре че не живее с нас непрекъснато, но когато дойде, всички стъпваме на пръсти. Парис успява да се справи с него, тя му е любимката, но Черис страшно го дразни.

Мили слушаше като хипнотизирана. Струваше й се много по-интересно от собственото и семейство.

Джейс извади две бисквити от джоба си; винаги си носеше запаси, за непредвидени случаи.

— Искаш ли?

Мили поклати глава.

— Как беше с онези момичета днес? Нещо от тях?

— Не беше много — призна Мили.

Само един есемес. „Приятно пазаруване с новата ти приятелка. Всички сме на мнение, че изглежда направо СТРАХОТНО. Прекрасна кожа.“

Имаше много повече във Фейсбук как са прекарали в Съмърсет Хаус и колко съжалявали, че тя не е била там. Беше пълно със снимки, включително и една на голяма група, всичките засмени, оплезени, а след това: „Трябва да заведеш новата си приятелка на кънки, Мили, няма да я заболи, ако падне, изглежда добре подплатена.“

Мили толкова се ядоса, че едва не отговори. Беше приела, че се държат гаднярски с нея, но да се заяждат с Джейс, след като не им беше направила абсолютно нищо, това беше просто противно. Те обаче продължиха по още по-противен начин. Единственият изход бе да не им обръща внимание.

— Мили! Здрасти!

Беше Руби с една от приятелките си, и двете на скутери, придружени от майката на приятелката. Мили ги погледна обзета от ужас.

— Здравей, Мили — поздрави майката, която очевидно се питаше какво, за бога, търси Мили с Джейс. — Много се радвам да те видя. Тъкмо сме тръгнали да гледаме новия филм за Шрек. Бих те поканила с нас, но сигурно ще ти се стори прекалено детски.

— Моля те, Мили! — Руби се гордееше с по-голямата си готина сестра и приятелките й много се впечатляваха. — Моля те, ела!

— Не, не — отвърна Мили, усетила с какво притеснение майката наблюдава Джейс, да не би да покани и нея. Знаеше, че трябва да представи Джейс, но нямаше сили да се справи. — Ние отиваме да обядваме. Благодаря за поканата — добави тя. — Хайде, Джейс.

Тя потегли Джейс да стане от пейката и двете се спуснаха с бърза крачка надолу по хълма.

— Можеше поне да ме оставиш да кажа на Сол, че няма да дойдеш в Кемптън след Коледа — упрекна я Патрик. — Крайно невъзпитано е да го чуе от теб. — Погледна ядосано Бианка над омлета, който тя беше приготвила за вечеря, преди да отидат на коледната пиеса на Фърги.

— За бога — каза Бианка, — какво значение има? Той спомена и аз му казах.

— Просто изглежда… неприятно. Той ме покани… трябваше да отговоря аз, както си му е редът, от името и на двамата.

— Патрик Бейли, ти си напълно луд — каза Бианка и се опита да обърне разговора в шега. — Държиш се така, сякаш си влюбен в него или нещо подобно.

— Стига с твоите глупости. Кога успя да му кажеш?

— Когато се обади, за да благодари, че сме поканили двамата с Дикън след Коледа. Беше напълно естествено да му кажа. Той обясняваше колко хубаво щяло да бъде и…

— И ти побърза да залееш идеята със студена вода. Той ми е шеф, Бианка, не просто някой стар познат.

— Аз…

На вратата се звънна и Бианка отиде да отвори. Забави се малко, поговори с някого в антрето, след това се върна намръщена.

— Кой беше?

— Джоана Ричардс.

— Доведе Руби. Тя… току-що ми каза, че е видяла Мили днес на Примроуз Хил заедно със… била е с едно момиче, очевидно от работническата класа. Дебело, неугледно.

— Напомни ми никога повече да не каня семейство Ричардс в тази къща — отвърна Патрик, — след като се чувстват длъжни да говорят за подобни неща.

— Моля те, Патрик. Знаеш колко странно се държи Мили напоследък. Просто се питах… на тази възраст е много лесно да се забъркаш с нещо нередно. Тя дори не е споменавала за това момиче пред нас.

— И какво трябваше да каже, ако го беше споменала? Мамо, татко, имам си нова приятелка, тя е малко простовата и доста дебела, много ще ви хареса. Ти луда ли си, Бианка? Мили е на тринайсет, подобно нещо щеше да се случи рано или късно, тя ще си създаде интересни нови приятелства, няма да се движи единствено със старата банда.

— Не ми се стори интересна — отвърна Бианка.

— И как е успяла възхитителната госпожа Ричардс да прецени? Да не би да е подела разговор с нея за политическата ситуация? Може би е предложила на момичето нова диета…

— А млъквай — сряза го уморено Бианка — и не ме вини, ако се окаже, че Мили взема наркотици или нещо такова.

— Защото точно така правят всички млади представители на работническата класа, особено дебелите. Разочароваш ме, Бианка, много ме разочароваш.

— Значи според теб да не споменаваме това момиче пред Мили, така ли? Няма ли поне да я попитаме коя е?

— Ти, ако искаш, я попитай. Аз нямам подобно намерение. Както и да е, трябва да тръгваме, за да не закъснеем за пиесата. Мили ще дойде ли?

— Каза, че ще дойде, но все още си е в стаята.

В този момент Мили пристигна. Беше облечена като за излизане, с малко повече грим от обикновено.

— Няма ли да тръгваме? Нали не искаме да закъснеем за Фърги?

— Не, разбира се. Добре ли прекара деня, миличка?

— Да, благодаря.

— Какво прави?

— Обичайното. Ходих на пазар, нищо особено.

— Сама ли или с приятелки?

— През повечето време бях сама. Хайде, знаете, че никога не намирате място за паркиране. А Фърги ще се разстрои, ако закъснеете. Не че ви пука — добави тя тихо.

— Какво каза, Мили?

— Нищо. Хайде тръгвайте де.

Трийсет и пета глава

Защо каза, че няма друг важен човек в живота й? Тя много добре знаеше защо. Искаше да представи нещата по най-благоприятния начин. В известен смисъл беше истина. Много лесно можеше да стане истина. Ами…

Беше отвърнала, че няма такъв човек, и той я погледна с огромно удоволствие. Той, разбира се, не живееше с Гуиневир, но животът заедно имаше различни измерения, а и те двамата с Хенк не живееха заедно, не и непрекъснато, вече не. Тя не позволи това да се случи, обясни, че й трябва време, но през повечето нощи той оставаше, а през останалото време спеше на канапето на приятел, така че при нея беше различно. Защо обаче го каза?

— Не точно. Всъщност изхвърлих го, защото си позволи да ми посегне, но сега го приех отново, въпреки че вече не живеем заедно, нито пък спим заедно.

Това беше самата истина и тя усети, че след подобен отговор Джонджо ще излезе от „Айви“ бързо и никога повече няма да й позвъни. Тя обаче предполагаше, че той спи с Гуиневир, така че…

— О, господи — възкликна тя, докато помагаше на майка си да вдигнат масата.

— Какво има, миличка?

— Извинявай, нищо. Просто си спомних, че не съм звъннала на един човек. Ще се обадя по-късно.

— Добре, миличка. Довечера ще дойдеш ли да пийнем по чашка със семейство Ричмънд? Те много ще се зарадват да те видят.

Тъй като се чувстваше виновна заради държанието си, Сузи се съгласи, защото знаеше, че така ще достави удоволствие на родителите си и ще се покае. Чу телефона си — беше го оставила на шкафа — и го погледна.

„Весела Коледа!“, гласеше есемесът. „Как е при теб? Иска ми се да беше с мен. Джонджо.“ Следваше целувка. Господи. Имаше чувството, че усети целувката само докато я гледаше на екрана. Той се целуваше великолепно. Беше й дал поредната забележителна мостра вечерта след „Айви“, както тя я наричаше. Седяха в заведението часове наред, усещаха, че се напиват все повече, а накрая той предложи да похапнат.

— За компенсация на вечерята, която пропуснахме.

Затова седнаха, той неочаквано погледна часовника си и възкликна:

— Господи, станало е един! Виж, много се извинявам, но трябва да те закарам до вас. В пет трябва да съм в офиса.

— Джонджо — отвърна тя, — не е нужно да ме изпращаш. Ще си взема такси.

— Наистина ли? Ще ти повикам. Много ми е неудобно, но…

— Няма нищо — отвърна тя. Говореше искрено, въпреки че беше малко разочарована, но когато таксито пристигна, тя се качи в него, след като лепна кратка целувка върху устните му.

— Мама му стара — прошепна той и се качи до нея.

— Извинявай — започна той, привлече я към себе си и притисна устни към косата й, — но не мога да се лиша от половин час с теб в таксито.

Този половин час бе истинско вълшебство от целувки, ласки, копнеж, желание и сексуална възбуда в най-чист вид, толкова завладяваща, че когато най-сетне пристигнаха на нейната улица, тя почти нямаше сили да слезе.

— Господи — въздъхна той, — Сузи, невероятна си. Изумителна. Не мога да ти опиша колко много искам… е, ти сигурно и сама си се сетила. Само че сега трябва да се прибера.

Още по-добре, помисли си тя, тъй като в апартамента й със сигурност имаше издайнически следи от Хенк.

— Следващия път трябва да дойдеш у нас — предложи Джонджо. — Ужасен готвач съм, но имам няколко добри попадения за храна за вкъщи. Ще ти позвъня. Лека нощ. Благодаря ти за тази прекрасна вечер.

Той почука на преградното стъкло на таксито и шофьорът подкара.

Само че времето минаваше, Коледа дойде и двамата трябваше да заминат от Лондон, така че остана време колкото за бързо питие и също толкова бърза целувка.

— Доскоро. Вече имам ангажимент за Нова година, сигурно и ти.

Тя отвърна, че има, как иначе. Това, разбира се, не беше вярно, освен че Хенк я уговаряше за нещо, без да казва за какво става въпрос, а тя бе готова да му откаже, без каквото и да било съжаление, но може би това бе подходящият случай, за да приключат веднъж и завинаги…

— Кафе, миличка? — предложи майка й.

— Татко! Току-що чух телефона ти. Получи есемес. Леле, че си готин. — Луси се наведе напред по средата на пускането на пиратки и целуна баща си.

— Есемес ли? — обади се Присила. — Кой, за бога, би ти изпратил подобно нещо посред коледния обяд?

— Нямам представа — отвърна Бърти, доволен, че телефонът му е все още в джоба вместо на масичката в коридора. — Сигурно става въпрос за нещо благотворително. Или пък е от „Ориндж“. Все ми обясняват, че мога да проверявам сметката си онлайн и разни подобни глупости.

— Няма ли да погледнеш?

— Не, разбира се. Защо ми е да гледам?

— Повечето нормални хора поглеждат. Странен момент е за подобни неща.

— Мамо — намеси се Роб. — Остави го на мира.

Роб пристигна у дома прекалено късно на Бъдни вечер, за да отиде на службата в полунощ, което бе една от задължителните традиции на Присила. Той поне се радваше на благосклонното й отношение и затова му беше простено, а намесата му спаси Бърти. Присила въздъхна, след това се зае отново да сервира платото със зеленчуци, което бе големият специалитет: пащърнак и брюкселско зеле, моркови, тънкостеблени броколи, бейби тиквички и ряпа. В друга купа имаше салата от червено зеле, а в трета — пюре от картофи с едрозърнеста горчица. Имаше и топъл ордьовър от стриди, запечени в бекон, печени картофи, а Бърти, който винаги страдаше от проблеми с храносмилането, се извини и отиде в тоалетната, за да прочете есемеса. Беше от Лара.

„Честита Коледа, Бърти. Дано се забавляваш. Усмивка от Лара“, а след това се мъдреше цял ред целувки. Той предположи, че тя е пияна, че всички пускат усмивки и целувки, затова се усмихна, изпълнен с топлота, която нямаше нищо общо с коледния дух, по-скоро с някакво щастие и надежда за обещания и бе далече от надменността на Присила и поруменялото й от изтощение лице. Той така и не можа да определи какво точно е това щастие.

Коледата мина добре, поне така си каза Бианка. Беше по-добре, отколкото се опасяваше. Запита се дали опияняващото, вълшебно очарование от едно време си е отишло завинаги и се постара да се държи зряло.

Мили се държа хладно и беше нацупена, докато не отвори най-големия си подарък, айпад, при което изведнъж много се развълнува. Бианка остана малко разочарована от скромните подаръци, които Мили беше купила за тях двамата с Патрик, „Имението Даунтън“ на дивиди за нея и „Убийството“ на дивиди за Патрик; затова пък за другите бе избрала чудесни неща — нов камшик за езда за Руби и две нови компютърни игри за Фърги.

Сол звънна само два пъти на Коледа, единия път, за да се разберат къде да се срещнат за Кемптън, а двамата с Патрик сключиха примирие и правиха доста приятен секс вечерта на Коледа, след като децата си легнаха, което бе стара тяхна традиция. Беше за пръв път от седмици и по-късно, след като тя се наплака, Патрик й каза колко много я обича и й даде още един подарък — също част от традицията — много красив шал от „Алегзандър Макуин“ в чудесни убити цветове.

Дори вторият ден на Коледа беше приятен. Сол, Патрик, Фърги и Дикън пристигнаха малко след пет, Сол много се стараеше да се държи общително и говори доста по време на вечерята.

Донесе две бутилки превъзходно кларе за Патрик и винтидж „Боланже“ за нея, а Дикън беше голям сладур, не се отделяше от Фърги, който остана доволен от подобно обожание, и вечерта играха на сричкови ребуси с децата.

Когато гостите си тръгнаха, той я целуна по бузата и заяви, че това била най-прекрасната Коледа в живота му, а тя си помисли, че това е тъжно. После й каза, че не бил забравил за проблема й с магазините и попита как върви.

Тя отвърна, че всичко е наред, и той полюбопитства дали е успяла да убеди инвеститорите да отпуснат още пари за магазините, а тя отговори, че няма да дадат, и той ги обяви за глупаци.

Патрик й благодари, че е организирала толкова приятна вечер за Сол и Дикън, отидоха и седнаха на канапето хванати за ръце и гледаха „Имението Даунтън“ на дивиди. Фърги и Мили влязоха и Мили поиска да й направят място, седна при тях и се сгуши до баща си, след това протегна ръка към майка си. Това беше най-прекрасният момент за Бианка през последните два дена.

Може би, помисли си тя, може би всичко ще се оправи.

Атина прекара Коледа с Каро и Мартин в къщата им в Найтсбридж.

Каро подари на майка си нотен лист с „Да се влюбим“, подписан от самия Коул Портър, а Мартин се представи доста добре и й подари рамкирана корица на „Вог“ от юни 1953 г., която не беше годината на коронацията, а годината, в която „Фаръл“ излезе на пазара и в списанието имаше блестящи отзиви за новия бранд. Атина едва не се разплака при мисълта за тези внимателно подбрани подаръци и Каро, щом забеляза колко се е разчувствала, прегърна майка си през раменете — нещо нечувано — и заяви колко смела и прекрасна е била Атина, когато фирмата е преминала в чужди ръце, и бе убедена, че брандът ще се окаже едно нищо без стила и инстинкта на майка й. Мартин задряма, а Каро и Атина извадиха някои от старите изрезки и прекараха два щастливи часа в спомени.

Имаше прекрасна снимка на Атина и Корнилиъс, докато връзваха огромна червена коледна панделка на вратата на магазина на Баркли Аркейд и още една, на която Корнилиъс, облечен като Дядо Коледа в самия магазин, беше прегърнал седналата на коляното му Флорънс, която го целуваше дръзко по бузата.

— Много мило! — отбеляза Каро.

— Винаги съм си мислила, че тя беше малко увлечена по него — отбеляза Атина.

— Тя беше изключително красива, нали? — отвърна замислено Каро. — Не си ли се притеснявала, че може да се опита да го отмъкне?

— Боже, не! — отсече Атина. — И да беше опитала, тя изобщо не беше негов тип. Той я приемаше точно каквато беше — малката продавачка. Горката Флорънс, колко тъжен и празен живот водеше.

Не биваше дори за миг да допуска, че всичко е наред. Това беше фатално.

Но тя провери няколко пъти, репетира своята част, репетира и участието на другите, предвиди проблемите, измисли как да ги заобиколи и дори Атина й се стори мила и разбрана. Бианка погледна часовника си: оставаха четирийсет и осем часа до началото на конференцията, до посрещането на гостите. Всичко й се стори подредено както трябва. Само че… проблемът бе, че все още не беше получила мострите от парфюма. Опита се да не се притеснява; всичко щеше да е наред, разбира се, как иначе.

Хотелът, преустроен от стара викторианска къща с очарователна градина, бе подготвен за пристигането им, балната зала беше превърната в конферентна зала, а вратата (срещу огромна сума) бе преобразена като входа на магазина на Баркли Аркейд. Джемайма беше там и следеше всичко заедно с Джонатан Тъкър.

Вечерята първия ден щеше да е шведска маса, на която да присъстват всички, от най-висшия състав до най-незначителните служители, и колкото и да беше нелепо, поне така се струваше на Бианка, тя нямаше друг избор, освен да се съгласи да включи и личния шофьор на семейството, Колин Питърсън, и съпругата му, за които Атина плати лично, макар и с огромно неудоволствие.

— Госпожо Бейли, те ще ме докарат; как мога да ги отпратя? — Щеше да присъства цялото семейство Фаръл, пак по настояване на Атина. — Фирмата си остава семейна и е много важно всички новопостъпили да се уверят сами.

Имаше много нови лица, амбициозни продавачи, нахакани млади консултанти по въпросите на красотата, умни представители на IT отдела и това бе първото им запознанство с цялата фирма, следователно трябваше да бъдат впечатлени. Начинът щеше да е различен — в стил „Бейли“ или в стил „Фаръл“ — въпреки това те трябваше да бъдат впечатлени.

Съпругът на Каро, Мартин, който разбираше от добри търговски конференции, каза, че всичко е чудесно, но Присила заяви, че не може да отдели цели два дена от натоварената си програма и се канеше да си тръгне след закуска на следващия ден.

Бианка щеше да открие конференцията набързо рано сутринта, след това с помощта на Бърти да предаде щафетата на различните отдели.

Сузи, разбира се, щеше да направи кратко представяне.

— Налага се малко да плагиатствам — каза тя, — но пиарът винаги е фантазия, а хората обичат да слушат за модните редактори и блогърите, така че, докато говоря, ще им покажа безброй корици и страници.

Усмихна се лъчезарно на Бианка, която реши, че пред нея е коренно различно същество в сравнение с онова отпреди няколко седмици. Тя грееше със сексапилна самоувереност и бе очевидно, поне за мъжете, че ще се превърне в една от ключовите фигури на конференцията. Бианка реши, че има ново гадже. Прииска й се решението наистина да е толкова просто, но в момента не се чувстваше нито сексапилна, нито самоуверена и това никак не й хареса.

Тод Марчънт и Джак Флинт също щяха да присъстват и да направят презентация, разбира се, да говорят за кампанията, като обърнат специално внимание на пускането на парфюма.

Лара беше много уплашена, че Ралф Гудуин още не е осигурил мостри от парфюма. Трябваше да им покаже поне няколко, за да опитат, но той донесе само една, а тя все още беше далеч от желаното. Макар несъвършена, каза си тя, той щеше да се справи чудесно. А шишенцето, което бе създадено по модел на „Арпеж“ от 50-те, напомняше много за оригинала.

Лара влезе в кабинета на Бианка поруменяла и задъхана.

— Картичките пристигнаха и ми се струват добре! Имаш ли време да ги погледнеш?

Наистина бяха красиви: лъскави, с класа, прекрасното лице на манекенката се отразяваше в огледало, а продуктите бяха поставени отпред. Огледалото беше поставено на плот, който намекваше за Баркли Аркейд; беше трудно за изпълнение, но агенцията беше направила страхотна снимка, така че безбожната сума, която поискаха, бе напълно оправдана.

— Страхотно — отбеляза Бианка, — браво, Лара. Сега трябва да се появи единствено Ралф Гудуин с мострите и ще бъда напълно щастлива. Парфюмът е изключително важен.

Гудуин пристигна след обяда. Беше поруменял, нервен и значителна част от чара му на конте се беше стопила.

— Много се извинявам, че стана толкова късно. Поне съм готов.

— Надявам се — отвърна остро Бианка.

— Бианка, много ще ти хареса. В това шишенце е Били Холидей, опушен нощен клуб, точно както си му е редът.

Той извади едно от многото флакончета.

— Не забравяйте, че трябва да му дадете време да попие, преди да се произнесете. Парфюмът е наситен и му трябва малко време.

Отвори едното флаконче и докосна леко китката й. Тя подуши. Подуши отново. След това трети път. Прилоша й. Стана и горещо. Стана и студено. Обзе я паника.

— Какво? Какво мислиш? — усмихна се Гудуин с широка, празна усмивка.

— Мисля — започна Бианка и едва успя да изрече думите, — че е отвратителен. Повече от отвратителен. Мирише на кенеф, на проститутки, а не на Били Холидей в клуб. Невероятно противен е!

Тя го отпрати, неспособна дори да изслуша извиненията му, обясненията, недоумението му, настояванията, че трябва да му даде малко време.

— Не желая да му давам време! Искам да го залича от лицето на вселената! Толкова е лепкав и… просто е отвратителен. Никога досега не съм се чувствала толкова прецакана.

Седеше отпуснала глава в ръце и се опитваше да измисли какво да прави с огромната черна дупка, зейнала в личната и вселена, когато Лара влезе.

— Добре ли си?

— Не, не, изобщо не съм добре. Парфюмът е просто отвратителен, Лара. Натрапчива миризма на най-изтънченото от евтинията на „Улуърт“ с подчертан аромат на котешка пикня. Господи, какво да правя?

— Може ли да го помириша?

Бианка протегна китка.

— Господи, Бианка. Много съжалявам.

— Лара, колкото и да съжаляваме, нищо няма да постигнем. Това е положението. Нямаме парфюм за утре. Сега, ако нямаш нищо против, искам да остана сама. Трябва да помисля.

— Госпожо Клемънтс, трябва да се видя с госпожа Бейли. Знаете ли къде е?

— За съжаление нямам никаква представа — отвърна Лара и се насили да се усмихна на Атина. — Излязла е.

— Къде е госпожа Пендълтън?

— Джемайма е в хотела, в който ще се проведе конференцията, лейди Фаръл. Вижте, освен ако не става въпрос за нещо спешно, утре ще е най-добре. Тази вечер Бианка може и да не се върне…

— Нямало да се върне ли? Едва пет часът е. Уверявам ви, че едно време, когато аз отговарях за фирмата, не си тръгвах преди седем.

Лара влезе в кабинета на Бърти; той ровеше трескаво някакви книжа по бюрото си и изглеждаше доста изнервен.

— Да не би да си изгубил нещо?

— Само бележките си. Направо съм полудял.

— О, Бърти, аз също.

— Какво се е случило?

— Не мога да ти кажа… О, по дяволите, какво пък толкова. Имаме страхотен проблем. Парфюмът е страшно гаден и оставя огромна дупка в утрешната презентация на Бианка. Никога досега не съм я виждала толкова разстроена. Излезе, един господ знае къде тръгна. Не съм я виждала толкова близо до паника. А аз не успях да намеря парфюмерист, затова тя прие предложението на Морис Фулд и сега се чувствам отговорна за провала.

— Няма причина да се чувстваш отговорна — успокои я Бърти. — Тя се е срещнала с човека, преценила е сама положението. Не можеш да се обвиняваш. Наистина няма смисъл. Защо се усмихваш?

— Просто си помислих, че сме си разменили ролите — обясни Лара. — Обикновено аз казвам на теб да не се виниш. Вече се чувствам по-добре!

— Добре че направих поне едно нещо както трябва — усмихна се Бърти. — Ако ми помогнеш да си открия бележките…

— Не са ли в компютъра?

Той я погледна и се усмихна — искрено, слънчево, усмивка, каквато тя рядко виждаше.

— Разбира се! Направо съм полудял. Благодаря ти, Лара.

— Няма защо. — Тя го погледна, запита се как е възможно да е толкова непрактичен, същевременно толкова добър в работата си. Дори беше успял да намери манекенка, която да замества тяхната на следващия ден, тъй като вече ангажираната се беше разболяла от грип. В агенциите нямаха подходящо момиче, но едно обаждане на Луси осигури приятелката и Фенела, с която бяха учили заедно в курса за гримьорки.

— Едва ли имаш желание да пийнем набързо нещо след работа — каза тя.

— С удоволствие, Лара, но наистина не мога. — В гласа му прозвуча съжаление. Трябва да свърша толкова много неща преди утре. А и трябва да се прибера навреме. Присила иска да говорим за тъпата къща, преди да замина за конференцията.

— Мислех, че и тя ще дойде.

— Само за вечерята. Тръгва си рано на следващата сутрин.

Лара неочаквано се развесели.

— Жалко — отвърна доволно тя.

— Случайно да знаеш къде е Бианка?

— Не — отвърна убедено тя.

— Мама искаше да говори с нея.

— Наистина ли? Жалко, не мога да ти помогна. Лека нощ, Бърти, до утре.

Той се заслуша с усмивка в чаткането на високите й токчета по коридора. Започваше да се пристрастява към този звук.

По същото време Бианка плачеше беззвучно в дамската тоалетна в „Джон Луис“ на Оксфорд Стрийт. Без да знае защо, тя се озова сред щандовете с козметика, красиво оформени като бутици за всеки бранд, и взе да пробва парфюми — колко много парфюми, — заслушана в подробните обяснения на консултантите, докато трескаво търсеше разрешение на проблема и не успяваше да го открие.

Беше шокирана от себе си, също от паниката, която я завладя. Не помнеше някога да е била толкова отчаяна, че да се лута в недоумение и да се страхува от тази очевидна проява на глупост.

Бързаше да представи проекта с парфюма като свой, да спечели овации, защото Атина с нейните игрички на надмощие я бе направила неуверена. Ето че сега не разполагаше с нищо: нямаше дори игра на надмощие, която да спечели. Колкото и да си струваха продуктите от „Колекцията“, колкото и красиви да бяха опаковките, колкото и изкусно да беше създадена рекламата, те имаха нужда от Парфюма, за да завърши серията. Сега той просто не съществуваше и вината бе единствено и само нейна. Тя се беше издънила. Стопроцентова издънка. Все едно да поставиш на сцената балет без танцьори…

Атина чакаше асансьора, когато чу гласа на Джемайма. Чу и името „Бианка“. Върна се много бавно по коридора и застана пред открехнатата врата на Джемайма.

— Здрасти, Бианка. Така по-добре ли е? Сега чуваш ли ме? Добре. Върнах се в офиса. Ти добре ли си? Какво? Какво? Парфюмът ли? О, не, Бианка, това е ужасно. Много съжалявам. Какъв кошмар. Мога ли да помогна с нещо? Не, май не. Да, празнина в представянията, ясно… Всичко изглеждаше толкова обещаващо. Виж, разполагаме с шишенцето, не можеш ли да опишеш аромата, да кажеш… не, добре. Разбирам. Какво? Мострите ли? В един от шкафовете в лабораторията. Сигурно си много ядосана. За бога, нали са парфюмеристи, да могат да създадат нещо прилично, ако не друго. Разбира се, че ще ги донеса. Няма нужда да се връщаш сега, всички си тръгнаха. Да, тя със сигурност си отиде. Кристин каза, че отива на фризьор. М-м-м. Добре, Бианка. Просто ще намерим друг парфюмерист. Добре. До утре в хотела. Около десет, десет и трийсет. Да. Опитай се да не се тревожиш много.

Джемайма затвори мобилния, поклати съчувствено глава, след това слезе в лабораторията. Беше заключена. Странно. Очевидно Хати държеше на сигурността. Тя обаче щеше да дойде рано сутринта и да вземе мострите тогава. Един господ знаеше какво ще сложи Бианка в тях. Пусна на Хати есемес, но тя не отговори, затова се върна в офиса си.

Докато седеше в автомобила, Атина погали огромния подплатен плик с малки мостри в скута, обърна се към прозореца и се усмихна.

Трийсет и шеста глава

Беше красиво. Беше забележително красиво. Беше забравила магията, богатството, сексапила.

Погледна шишенцето, загърнато внимателно в кремавото легло от дантела, положено в синя сатенена кутийка. Бяха минали десет години, откакто го беше разопаковала.

Стореното от нея, разбира се, беше опасно. Тя буквално отвори кутията на Пандора. Можеше да изгуби всичко. А милият Даниъл го нямаше, за да попита. Затова помоли сина му, звънна му същата вечер и той каза, че всичко ще бъде наред, просто трябва да побърза, капчица на китката, а след това да запуши шишенцето отново.

Запечатано на хладно, тъмно място, както бе инструктирал Даниъл да се съхранява преди много години. Спалнята й беше хладна, защото тя ненавиждаше топли спални. Пазеше и другото, грижливо опаковано, в роклята от кръщенето на Каро, в чекмедже на дъното на гардероба.

Тя беше създала този парфюм, създаде го заедно с Даниъл, който приличаше на поет и говореше като поет за емоцията на парфюма и за неговата святост. Какви глупости. Но го казваше толкова красиво, без да откъсва очи от нейните. Тя беше наполовина влюбена в него, разбира се, срещите им бяха колкото физическа, толкова и романтична наслада, докато той втриваше последната версия на ценните масла в кожата й на китката, отзад на врата, точно над линията на гърдите. Беше съгласен с Шанел, че парфюмът трябва да се слага, когато искаш целувка. След това целуваше всички тези места за доказателство.

Корнилиъс го ненавиждаше, твърдеше, че онова, което е създал Даниъл, колкото и да е красиво, няма да получи съгласието му да излезе на пазара.

— Парфюмерийната индустрия е опасно място, струвало е на хората цели състояния. Ние не притежаваме състояние, така че не можем да си позволим да го изгубим.

— Но ще притежаваме — заяви тя, — ще го създадем моя парфюм и ще го наречем Атина, и тогава ще мога да твърдя, че това е единственият продукт, за който ще мога да твърдя, че е само мой.

Идеята за парфюма беше нейна, възприемаше го като признание за по-високо качество, към по-престижна гама. Беше краят на 60-те и те жънеха невероятни успехи вече петнайсет години. Корнилиъс й угоди, каза й да опита, обеща да се замисли сериозно, ако е достатъчно хубав. Той наистина се получи невероятен и тя така й не му прости, задето не й даде зелена светлина да го представят на света.

Запозна се с Даниъл на коледен панаир, където той беше изложил цялата си палитра от парфюми, а най-отгоре беше поставил картичка с името си: Даниъл Шагар, парфюмерист. В подредените малки шишенца той топваше пипети, след това ги размахваше във въздуха и призоваваше хората да приближат и да помиришат.

Каза си, че той е най-красивият мъж, когото е виждала, висок и много слаб, с огнени тъмни очи, гъста, чуплива руса коса и много пълни, много сексапилни устни. Беше французин, но английският му беше съвършен.

— Бих искала да пробвам стоката ви — заяви тя.

— Добре, добре, разбира се. Нека да потърся нещо, което ще ви хареса. Готов съм да ви определя като цитрусово момиче. Пробвайте това…

Тя пробва.

— Става, но е доста остро.

— Аха. Значи дървесни нотки, може би малко бергамот… така по-добре ли е?

— Малко по-добре.

— Трудно е да ви се угоди. От бизнеса ли сте?

— Да, разбира се. Аз съм Атина Фаръл.

— А, вие сте истинска легенда. Значи искате да пуснете на пазара парфюм, така ли, госпожо Фаръл?

— Проявявам огромен интерес — призна Атина.

— Много добре. Тогава ми кажете повече за визията. Ароматите имат цвят, форма, стил. Ненапразно казваме „носи“ парфюм. Така… това не ви ли харесва повече?

Атина помириса.

— Малко повече — каза тя.

Остана на сергията му, докато не се появи Флорънс, която я придружаваше.

— Аха органът на парфюмериста[1]. Колко романтично. — Тя подаде ръка на Даниъл. — Аз съм Флорънс Хамилтън. Работя с госпожа Фаръл. Управител съм на магазина на Баркли Аркейд.

Даниъл се наведе над ръката й.

— Чувал съм за магазина — призна той. — Съвършеното място, на което да се продава парфюм.

— Така е — потвърди Флорънс. — Често го казваме, нали, Атина?

— Не помня да съм го казвала чак толкова често — засече я Атина. — Флорънс, двамата с господин Шагар обсъждахме формули. Искаш ли да се върнеш след половин час?

— Разбира се. Беше ми приятно, господин Шагар.

— За мен беше удоволствие, госпожице Хамилтън.

Флорънс се отдалечи.

— Така — заговори Атина, — казвахте ми, доколкото си спомням, че жасминът може да е невероятно чувствен. Може ли да пробвам това?

Той я покани в ателието си в Хампстед. Беше постигнал среден успех, беше формулирал парфюми за някои от малките парфюмерийни фирми и определено знаеше какво прави.

Мина цял следобед, докато той говореше разпалено за различните нюанси и комбинации: как водещият аромат, който се разгръща пръв, е обикновено цитрусов, средният флорален, който се проявява след половин час, а основният мотив може да се задържи в продължение на осем часа. Тръгна си по мръкнало, наполовина влюбена в него, с указания за огнен парфюм, както тя го нарече; той й каза, че трябва да се върне след няколко седмици, за да разбере какво е направил.

Огненият парфюм нямаше равен на себе си; тя го занесе у дома на Корнилиъс и го помоли да го пуснат на пазара. Той изобщо не се влюби в парфюма. Тя го беше кръстила „Страст“ и той се съгласи, че има потенциал. Поиска още много мостри и Атина разбра, че той усложнява максимално нещата за Даниъл, за да се откаже от проекта. Не успя, разбира се, защото Атина го посещаваше отново и отново, флиртуваше, играеше игрички, успя да го накара да създаде най-съвършеното ухание. Накрая той бе готов. Чакаше я в един мрачен следобед през ноември.

— Заповядай — каза той, — заповядай, това е твоята „Страст“. Пробвай. След това почакай. Нали вече ти казах. Заповядай, моя красива Атина, ето тук е мястото.

Той положи капчица на врата, след това се наведе и целуна мястото, направи същото и с гърдите.

— Той е част от предварителната игра, нашият парфюм — усмихна й се той, — но скоро ще дойде ред на самото любене, а след това, тогава ще изпитаме… ще изпитаме orgasme. Как се казва на английски?

— Оргазъм — отвърна официално Атина.

Той беше много различен любовник от Корнилиъс, бърз, почти нетърпелив, но умел; в онзи първи следобед я доведе до оргазъм със самоувереност, която я изненада и очарова. Той беше вторият й любовник; тя беше девствена, когато се запозна с Корнилиъс.

За нея сексът беше нещо прехвалено, да, наистина беше приятно, когато тя беше в настроение, но нали и жената трябваше да е на разположение на съпруга си и желанията му, тъй като имаше опасност той да се отклони от правия път, ако не получаваше дължимото, и понякога, когато той я извисяваше към удоволствието, тя си казваше, че има невероятен късмет. Само че годините минаваха, желанието й угасваше и тя бе повече от доволна, че Корнилиъс все по-рядко проявява желание към нея — мислеше, че няма да изпита отново наситените чувства, неочакваното, помитащо нахлуване на копнежа, полета на физическата радост, които Даниъл създаде за нея.

Тя не беше влюбена в него, беше влюбена в идеята за него и мисълта да си има любовник.

Корнилиъс, изглежда, не подозираше, което я изненада, тъй като той бе доста опитен мъж; определено му личеше, че я ревнува от Даниъл, но я ревнуваше от професионалиста, от романтика, външността му, от глупостите, които изричаше. Но не бе разбрал, че Даниъл я прелъстява. Той, разбира се, знаеше не по-зле от нея колко много зависи от връзката им бъдещият успех на търговска къща „Фаръл“. А това бе по-важно за нея от всичко останало.

Мъже, секс, страст с малко „с“: как бе възможно всичко това да се сравнява с опияняващите висоти на успеха, триумфа, славата?

Той се преструваше, че работи над парфюма, единствено за да може тя да носи нови мостри на Корнилиъс, да го пита за съвет, макар и двамата да знаеха, че Даниъл е открил търсената формула, светия граал, тяхната „Страст“ и всеки път, когато отиваше да се види с него, което рядко се налагаше, тя можеше да си слага от него.

Накрая, един следобед, Даниъл се оплака, че го боли стомах.

— Ядеш прекалено много гъши дроб — сряза го Атина, — това ти се отразява зле.

Той винаги й подготвяше пикник: най-близкото до френски хляб, който можеше да намери, сирене, плодове и пастет от гъши дроб.

Само че болките в стомаха не отшумяха и се наложи той да си направи кръвни тестове, рентгенови снимки, да пие бариева каша, нуждаеше се от по-силни болкоуспокояващи.

Атина все по-често се грижеше за него, носеше в Хампстед супа — и марихуана, тъй като единствено тя притъпяваше болката. Тъй като не беше от най-грижовните жени, за нея бе истинска изненада, че се наслаждава и за пръв път усеща, че има мисия; майчинството не беше се оказало такова чудо за нея и сега вече можеше да е напълно откровена с Корнилиъс. Каза му, че Даниъл е болен, а те са единствените му приятели в Лондон: че кой ревнив мъж би заподозрял връзка с тежко болен човек?

Точно три месеца след началото на болките в стомаха на него му съобщиха, че трябва да влезе в болница за предварителна операция и двамата прекараха един последен чудесен следобед, когато тя го посети и той й даде две шишенца от парфюма, който, заяви той, бил неговият шедьовър.

— Заповядай, любима, нашата „Страст“. Пази парфюма и го носи заради мен. Не заради съпруга си, умолявам те. Обещай ми никога заради него.

Тя обеща.

Той не преживя операцията…

Трийсет и пет години по-късно Атина получи писмо от сина му, някой си Клод Шагар. Пишеше, че расъл в Париж; майка му била шивачка, баща му така и не се оженил за нея, въпреки че й изпращал пари до смъртта си. Прочел за търговска къща „Фаръл“ и разбрал от дневниците на баща си, които той водел стриктно, че е работил за тях. Молеше да се срещнат. Бил парфюмерист. Беше като призрачно копие на баща си, със същата гъста коса, същите тъмни очи, същият ласкав глас.

Даде й част от формулите за парфюма, за „Страст“, и тя ги погледна със страхопочитание. Беше писал със стари аптекарски мерки, капки, гранове, римски цифри.

— Прекрасни са — отбеляза тя, — невероятно. Благодаря. Може ли да се използват в съвременна формула, може ли някой да ги преработи?

— Възможно е. Трябва да се прехвърлят в новите мерни единици, а много от старите не ги разбирам. Освен това съществуват природни съставки, които използваме днес, много по-скъпи, а някои от тях, животинските, са забранени, като например мускус. Но дори само да притежавате такова нещо е прекрасно и си помислих, че ще ви хареса.

— Харесва ми много. Искрено благодаря.

Тя прибра формулите при шишенцето и от време на време ги вадеше и ги разглеждаше. Изкушението да отвори шишенцето и да го помирише беше огромно. Тя обаче не го стори, страхуваше се да не съсипе своята „Страст“, да не я изгуби завинаги. Един ден, някой ден…

Изглежда, денят беше дошъл.

Беше невероятно колко обичана се чувстваше, макар че още нищо не се беше случило между тях. Но по Коледа получи безброй есемеси, а после и от онова тъпо място, където той беше с още по-тъпата Гуиневир — тя сигурно беше изключителна скиорка. Сузи едва успяваше да се спусне по бебешките ски писти, и то при това, ако много се постараеше. Запита се дали ще е важно за Джонджо, който сигурно непрекъснато фучеше по състезателните писти, че тя не е добра и не може да стъпи на малкия пръст на Гуиневир Блок. Притесняваше се, че е малко… обикновена. Може би когато разбере…

Натъпка телефона си в чантата и се отправи към трапезарията. Днес имаше по-големи притеснения, като например презентацията, която трябваше да е по-дълга, защото нямаше да има парфюм. Това бе малка трагедия и значителна част от професионалното представяне на Бианка зависеше от нея. Добре поне, че успяха да скрият всичко от лейди Фаръл. Направо не беше за мислене какъв капитал ще натрупа от тази работа. И без това беше предупредила Бианка да не се захваща.

Залата изглеждаше чудесно, помисли си Бърти. Вчера вечерта, когато надникна, тук цареше хаос, но днес всичко беше лъскаво и прекрасно. Панорамен екран зад малка катедра и два по-малки от двете страни на платформата показваха редуващи се снимки на Баркли Аркейд и на продуктите от „Колекцията“. Гласът на Карли Саймън се носеше от колоните.

— Изглежда страхотно, нали?

Страхотно изглеждаше Лара с кариран костюм в червено и бяло, на токчета, по-високи от обикновено. Целуна го по бузата.

— Така е. Голяма промяна в сравнение с вчера. Хората ти са се справили чудесно.

— Да, много съм доволна. Ти как си?

— Всеки момент ще повърна. Никога досега не ми се е налагало да правя подобно нещо.

— Съпругата ти тръгна ли си?

— О, да, рано сутринта.

— Жалко, че няма да те види как блестящо се справяш.

— Ами… да.

Истината бе, че Присила се държа противно и единственото хубаво беше, че си тръгна. Държа се настрани от всички по време на коктейла за добре дошли, не спря да говори по телефона си, беше облечена в ежедневен вълнен костюм.

По-късно се държа дръпнато с Бианка, когато тя й каза колко добре се справял Бърти с работата.

— Радвам се, че намерихте нещо, с което да си уплътнява времето. — Това бе всичко, което каза. — Преди ми се струваше, че не прави почти нищо.

Изглежда, тази вечер целта й бе да омаловажи работата на Бърти и ролята му във фирмата.

— Както и да е, всичко ще бъде наред — каза Лара, — дори и без парфюма. Виж майка ти. Изглежда невероятно, нали!

Бърти вдигна поглед и видя майка му да влиза в залата, цялата в бяло. Винаги се обличаше в бяло на конференции, това бе непоклатима традиция.

Засега добре, помисли си Бианка и си сложи последен пласт блясък за устни, преди да излезе от стаята си. Коктейлът за добре дошли мина гладко, тя изнесе кратка, но приятна реч, а всичко на шведската маса беше безупречно. Атина се държа наистина добре, бъбреше с всички, изглеждаше чудесно в черна рокля и червено сако, обсипано с пайети, съвсем в стила на трийсетте, сребристата и коса прибрана назад с две диамантени фиби. Флорънс също изглеждаше прекрасно в тъмносиня коприна. Единствено Присила не се беше постарала — господи, каква гаднярка! Дори се озъби на някои от нещата, които тя каза за Бърти. Какъв и беше проблемът на тази жена? Атина бе истински ангел в сравнение с нея.

Погледна часовника си: време беше да слиза. Майк и Хю щяха да пристигнат всеки момент. Господи, колко се страхуваше. Телефонът й звънна; сигурно Патрик щеше да й пожелае късмет. Оказа се Сол.

— Здравей — започна той. — Обаждам се, за да ти пожелая късмет.

Бианка остана толкова слисана, че и се зави свят.

— Ами… много мило — отвърна объркано тя.

— Знам колко важно е това събитие за теб. Как върви?

— Ами… изключително добре. Не точно.

— Жалко. Какво не е наред?

— Хич не питай.

— Напротив, питам, но нямам никакво време. Кое е най-лошото?

— Най-лошото е, че парфюмът, за който се вдигна толкова много шум, го доставиха вчера и се оказа пълен боклук. Будоарът на някой шантаж е по-изискан от него. Като няма парфюм, няма и реклама. Аз оставам накисната в помията.

— Лоша работа — отвърна той. — Ти обаче ще се справиш.

— Мислиш ли?

— Разбира се, че ще се справиш. Успех, Бианка. Горе главата.

Той наистина беше невероятен човек, помисли си тя за стотен път и остави телефона. Беше готова да заложи един милион лири, че няма начин да позвъни. А беше направил повече от Патрик.

Както на всяка търговска конференция, Атина беше с белия вълнен костюм на „Шанел“, с перлените обеци в златен обков, които му отиваха, както и с верижките, разбира се, и с двата диамантени пръстена от Корнилиъс. Сега щеше да им покаже какво е класа и какво правят хората от класа. Огледа залата, но така и не видя кой знае какво. Онази Клемънтс се беше докарала в червено — вулгарна работа, деколтето й беше прекалено изрязано, а обувките прекалено високи.

Затова пък Бианка Бейли изглеждаше добре. Обикновено се стараеше. Не можеше да го отрече. Рокля от кремава коприна, никакво просташко дълбоко деколте, син колан, хубави сини обувки… Освен това изглеждаше напълно спокойна, сякаш контролираше всичко. Беше твърде самоуверена. Е, сега щеше да си научи урока за козметичната индустрия — и как се прави конференция — и никога нямаше да го забрави…

Господи, помисли си Лара, как обича да прави презентации, обича да се изправи на подиума, да завладее вниманието на присъстващите, да изплете мрежа от вълнение и обещания, да увлече слушателите, да се пошегува с тях, да изтъкне важните неща. Джонатан Тъкър беше пръв и се представи блестящо; малко помпозно, но нямаше начин един успешен директор продажби да бъде сдържан. Историята му — беше напуснал „Лодър“, за да постъпи във „Фаръл“ — бе достатъчно красноречива: кой би се усъмнил във вярата му в новата фирма?

— Няма просто да се справим — бяха последните му думи, — ще задминем всички. Фирмата е забележителна, с изключително минало и фантастично бъдеще. И тя е ваша. Не го забравяйте нито за миг!

Сега тя трябваше да очертае пред тях с какво им предстои да работят — новите изтънчени опаковки, създадени с много творчески усет и въображение — и идеите си как да продават.

Описа колекцията най-общо, след това помоли Хати да ги запознае в подробности. А пък Хати изглеждаше зашеметяващо. Хората не откъсваха очи от нея. Роклята беше малко в стила на трийсетте, с цепка на бедрото и дълбоко изрязано деколте, но това нямаше никакво значение, защото й отиваше. За пръв път я виждаше в подобно облекло. Гримът й беше разкошен, очите изглеждаха огромни, опушени, устните лъскави и сексапилни. Сексапилни ли? Та нали ставаше въпрос за властната Хати, която не търпеше възражения и се обличаше като бавачка. Беше невероятна. Боже, освен това умееше да представя. Присъстващите усещаха действието на овлажняващите продукти, вярваха в онова, което основополагащите могат да направят за кожата им. Тази жена беше гениална. Бе върховно попадение, че я включиха в екипа.

Дойде ред на Тамзин Браунли, художествения директор. И тя беше с рокля в стила на трийсетте, също се оказа добра, но по съвсем различен начин, прекрасна, млада, възторжена, почти подскачаше в ботушите „Док Мартен“, докато говореше за дизайна си, за цветовете, за стила, за шрифта, който беше създала. На нея ръкопляскаха най-много; всички се усмихваха, когато слезе от подиума.

Добре, почти стигнахме, помисли си Бианка. Оставаше само Сузи и нейната доста напудрена презентация, но пък тя беше брилянтно изпипана с много лъскави материали от списания, цитиране на известни имена, дискусия на влиятелни блогъри. След това идваше нейният ред. Представянето, което никак, ама никак нямаше да оправдае очакванията. Недей, Бианка, не мисли такива неща! Докато аплодисментите за Сузи заливаха залата, тя си помисли: „Хайде, Бърти, представи ме и да приключваме! Майната ти, Ралф Гудуин, майната ти, задето ме подлагаш на подобно нещо! Така, започва се.“ Щеше да се справи. Стана и тръгна към подиума.

Моментът беше настъпил, усети как електричеството жужи, точно както знаеше, че ще стане. На това му се казва театър. На това му се казва актьорско майсторство. Открай време я биваше в тези неща. Беше се научила от най-върховния източник — от себе си.

Приглади коса, провери обеците и се изправи, не помръдваше, чакаше.

Нещо не беше наред, помисли си Бианка. Бърти мълчеше, впил очи в друга жена, която се качваше по стъпалата на подиума, вдигнала високо ръка, цялата облечена в бяло, с посребрена коса, и очите на всички в залата я последваха.

Атина Фаръл пристъпваше решително, спря, огледа присъстващите в залата и очевидно се наслади на момента. След това се усмихна и заговори:

— Искрено ви моля да ме извините. Аз съм извън дневния ред. Но присъствието ми не е формално, а задължително в света на козметиката, за който нямаше да чуете днес, ако не бях аз…

По дяволите, помисли си Бианка. Майната му, помисли си Лара. О, не, помисли си Сузи, тя поема контрола, решила е да обере овациите. О, боже, помисли си Бърти, какво да правя, какво да правя? Направо удивително, мислеха си новите хора, поредната гениална измислица на Бърти, тази красива, великолепна жена с шейсетгодишен опит в козметичната индустрия, която може да разкаже толкова много — някои чуха снощи, разбира се, — която познава кралицата на Англия, която е управлявала търговска къща „Фаръл“ десетилетия — какво ли е намислила да сподели с тях сега?

— Онова, което ще ви разкажа, е истина, въпреки че ще ви се стори твърде романтично, за да е истина. Това е история за един парфюм, който, всички се надяваме — тя се усмихна благосклонно към Бианка — не само да стане част от новата гама продукти, „Колекцията“, както аз лично я кръстих, а да се превърне в нейното туптящо сърце.

Тя вдигна малко семпло шишенце.

— Тук е затворен парфюмът, създаден преди много години от нас със съпруга ми, когато все още управлявахме търговска къща „Фаръл“. Този парфюм щеше да бъде перлата в короната на „Фаръл“, създаването му беше ръководено от съпруга ми, сър Корнилиъс Фаръл, който разбираше света на козметиката по начин, по който малцина умеят, който притежаваше непогрешимия инстинкт да върши единствено онова, което е от полза за търговска къща „Фаръл“.

„Трябва да създадем парфюм — каза ми той един ден — и като казвам ние, имам предвид ти. Намери парфюмерист и му обясни какво точно искаме.“

Намерих парфюмерист, поредния гений, французин, разбира се. Казваше се Даниъл Шагар и тримата прекарахме много часове, дни и седмици заедно, за да вдъхнем живот на нашата визия.

Знаехме точно какво искаме: парфюм, който подклажда и разпалва „Страст“. Така се казва, така щяхме да го наречем. Накрая мосю Шагар дойде при нас направо от ателието си — държа да подчертая, че той беше човек на изкуството — с малка стъкленица парфюм, който беше толкова наситен, толкова специален, че ние само се усмихнахме един на друг и разбрахме, че сме открили онова, което търсим…

Стара вещица, помисли си Флорънс, как е възможно да се изправиш и да лъжеш така нагло? Как можа да предадеш отново Корнилиъс, също и Даниъл, който те обожаваше, как е възможно?

Корнилиъс, разбира се, знаеше за Даниъл. Това го правеше щастлив.

„Така имаме по-голяма свобода, нали, малка Фло, да се насладим на нашата страст“ — бе заявил той и бе добавил, че онзи тип е истински шарлатанин и не може да повярва, че Атина не разбира какво представлява в действителност.

В залата настъпи мълчание, гробно мълчание.

— Бяхме планирали да пуснем парфюма, нашата „Страст“, в началото на 70-те. Само че онези години бяха катастрофални за страната, тогава всички индустрии се бореха за оцеляване. Търговска къща „Фаръл“ беше пред банкрут неведнъж.

Корнилиъс беше сломен, също и аз. Той знаеше, че притежаваме истинско съкровище, но „Страст“ трябваше да почака. Запазих парфюма според указанията на мосю Шагар, в запечатано шишенце, на тъмно и зачаках подходящия момент, завръщането на по-добри времена.

Само че когато моментът настъпи, модната тенденция в парфюмите беше вече различна, предпочитаха се силните, синтетични аромати, като „Ют Дю“ и „Итърнити“, и ние веднага разбрахме, че не можем да го пуснем.

Истинска трагедия беше, че мосю Шагар почина скоро след като завърши творението си; последните му думи бяха да се грижа „за нашия парфюм“. И така, той чака цели петдесет години, а когато госпожа Бейли разговаря с мен за парфюм за новата гама продукти, аз разбрах, че моментът е настъпил.

Онази вечер усетих аромата на „Страст“ за пръв път от десетилетия и той наистина е неземен. Знам, че всички ще се съгласите и макар да не мога да ви предложа мостри, имам няколко мускалчета с по няколко безценни капки. Ако ги споделите, веднага ще усетите магията. Луси, миличка… — Тя тръгна към края на подиума и подаде мускалите на Луси, която чакаше точно както беше инструктирана — раздай ги, нека хората се докоснат до магията. Луси е моята внучка — каза тя, — сега вече работи за „Фаръл“, новото поколение, и аз много се гордея с нея.

Невероятна е, помисли си Луси, макар същевременно да съзнаваше, че баба и върши нещо нередно, че краде триумфа на Бианка; усети как въпреки това я бодна гордост, че духът на семейството е предаден в нейните ръце.

— Много е готина — прошепна Фенела, манекенката за деня. — Каква прекрасна история. Да ти помогна ли да раздадем мострите?

— Да, благодаря.

Бианка беше седнала отново; нямаше какво друго да прави. Очевидно нямаше да бъде поканена на подиума, за да сподели блясъка и славата с Атина Фаръл.

— Най-хубавото е — продължи Атина сред одобрителното жужене, което се понесе от залата, докато хората вдъхваха парфюма, — че имам формулата за това ухание, така че ще можем да го произвеждаме в огромни количества, макар че няма да е никак лесно. Написана е в старите аптекарски мерни единици, които са почти неразгадаеми, написани са на ръка. Още по-хубаво е, че успях да издиря сина на мосю Шагар, също парфюмерист, който работи в Париж, и той ще преработи формулата. Задачата няма да е никак лесна, защото синтетичните продукти са заменили много от животинските и трябва да се направят някои промени. Сигурна съм обаче, че оригиналът ще бъде пресъздаден, а след това само си представете каква история ще можем да разкажем. Също като Спящата красавица това ухание е спало много години и едва сега се е разбудило, прекрасно за всяка жена — и за всеки мъж, разбира се, — която желае да му се наслади.

— Много ви благодаря, че ме изслушахте — продължи тя, — беше ми изключително приятно да ви разкажа историята си. Много ще се радвам нашата Страст да се роди втори път.

Тя се поклони скромно и тогава гръмнаха овациите. Всички се усмихваха, ръкопляскаха бурно, няколко човека станаха на крака. Моментът беше невероятен и въпреки че Бианка беснееше и се чувстваше предадена, тя усети, че е донякъде увлечена от общото настроение. А пък Атина не само че нямаше нужда от бележки, не бе взела със себе си дори миниатюрно листче.

Погледна я, наслади се на триумфа си, на момента на отмъщение, злата фея, злобната кръстница, ледената кралица. Забелязаха единствено малцина, които знаеха за какво става въпрос. За всички останали тя се превърна в звездата на деня, разказа история за красота и вълшебство, която те можеха да си преповтарят по пътя към огромния и несъмнен успех.

Значи това бе началото на открита война; само че тактиката й този път трябваше да е много внимателно премислена.

[1] Професионална или работна маса на парфюмерист. — Б.пр. ↑

Трийсет и седма глава

Нови лъжи, все повече и повече, как бе възможно да ги изрича толкова нагло, толкова убедително? Трябваше да каже истината. Ако се беше сблъскала с гняв, с насилие, може би щеше да каже истината. Само че не стана така. Посрещнаха я недоумение, болка, дори сълзи.

Достатъчно беше да каже: „Съжалявам, Хенк, но този път наистина приключихме, има друг.“

Това обаче щеше да е проява на жестокост, на каквато тя не беше способна. Трябваше да изчака, да избере подходящ момент. Така беше правилно, това бе единственият начин. След всичко, което се случи, той трябваше да се сети.

Не за всичко, разбира се. Не че тя се прибра в Лондон с пеещо сърце в онова прекрасно, слънчево, леденостудено утро, поглеждайки телефона, оставен на седалката до нея всеки път, когато пътят позволяваше, и неговия есемес: „Много искам да те видя, ела, когато можеш“, след това преповтаряше думите, чуваше гласа му, прослушваше гласовата си поща отново и отново: „Наистина много ми липсваше, Сузи. Взел съм си почивен ден, имаш ли възможност да минеш до нас?“

Най-хубавото беше, че можеше. Беше петък, конференцията беше приключила, а Бианка бе изпратила имейл до всички, за да благодари и да им позволи да ползват напълно заслужен свободен ден.

Тя се загуби, разбира се, докато шофираше в Канари Уорф, обикаляше, разплакана от безсилие, и най-сетне видя паркинг, не този, който трябва, но поне можеше да си остави колата, слезе и взе такси; то я остави пред един от небостъргачите, тя влезе, качи се в асансьора и натисна копчето за двайсетия етаж, а когато излезе, той я чакаше с премрежени от удоволствие очи, протегна ръка, пое нейната и я целуна официално по бузата.

— Страхотно е, че те виждам, заповядай.

Вътре бе просто невероятно: тя застана в хола му, огромния бял, просторен хол с високи прозорци, бели канапета и под от светло дърво, огледа ширналото се небе зад стъклото, водата долу в ниското и едва тогава се обърна към него, усмихна се, той отвърна на усмивката и това бе всичко.

Сексът беше зашеметяващ. Двамата се откриха със сладост, замаяни, бързо, бавно в едно пътуване към наситено и прекрасно удоволствие, уверено и нежно. Сякаш бяха очаквали този момент цял живот, сякаш всяко друго преживяване ги бе тласкало към този момент.

Той свърши с висок стон, тя със силен, остър вик на радост.

— Боже господи — възкликна той. — О, боже — и я привлече към себе си, зарови уста в оплетената й коса. След малко тя въздъхна с пълна наслада, тялото й се отпусна, главата и сърцето й замряха от необятно щастие.

Все още беше рано, имаше много време до обяд, а денят обещаваше да е неповторим: пиха великолепно кафе и докато обядваха с онова, което извадиха от неприлично големия хладилник — хрупкав хляб и сирене епоас, което заплашваше да потече по масата и да избяга от тях, газирана вода, бутилка съвършено изстудено бяло вино и най-невероятното, домати, които наистина имаха вкус на домати. Слушаха музика и тя откри, докато разглеждаше лениво сидитата му, че имат почти еднакви, както и същите дивидита, все филми, които и двамата обичаха. Върнаха се в леглото, а след това той предложи да се поразходят на чист въздух, когато започна да се спуска синкавият, красив зимен здрач, а тя отвърна, че ще й бъде приятно, но преди това поиска да се изкъпе и двамата влязоха заедно в двойната душкабина, горещата вода ги обливаше, смееха се и пееха глупави песни като „Пея в дъжда“, след това се оказа, че е станало тъмно и е твърде късно и прекалено студено, за да излязат.

Седнаха да гледат филм, „Артистът“, който й двамата обожаваха, от който той имаше копие, защото негов приятел бил в комисията на БАФТА. Имаше още вино, държаха се за ръце, извиваха се, милваха се, галеха ръцете си, сексуалното желание и задоволството се преплетоха, смяха се от щастие, че са прекарали такъв прекрасен ден.

— Беше като подарък, като великолепно опакован подарък — усмихна му се унесено тя.

Накрая дойде вечерта, истинската вечер и той предложи да вечерят, а тя се съгласи с удоволствие и той стана.

— Отивам да облека нещо.

— И аз — отвърна тя и си каза щастливо, че може да облече черната, тясна, плъзгаща се рокля, с която беше първата вечер на конференцията, и влезе в стаята, която той нарече гостна. Докато беше вътре, извади телефона от чантата и й се стори, че го вижда за пръв път от дни. Той я върна към действителността. Загледа се в петте пропуснати обаждания и шестте есемеса от Хенк, който чакаше, чак сега си спомни, в един бар, където се бяха разбрали да влезе, докато тя приключи работа, за да отидат след това на вечеря.

Обзета от паника, тя погледна часовника си: вече беше седем, а срещата им беше за шест. „Извинявай, много се извинявам!“, пусна тя есемес. „Задържаха ме, няма да успея, важна среща, продължава безкрайно дълго“ и се опита да си внуши, че това ще свърши работа, ще я откъсне от него, от действителността. Само че не се получи, денят беше съсипан и каквото и да правеше, колкото и да се стараеше, нямаше да върне радостта от невероятното до този момент съвършенство.

Бианка се качи съвсем бавно по стъпалата към къщата. Беше ранен следобед; сутринта отиде в офиса, за да премисли не само случилото се, но и реакцията си, защото все още имаше чувството, че някой я е ударил с всички сили, а след това е продължил да я налага, при това съвсем неочаквано.

Обядът след сутрешните представяния беше истински кошмар. Тя седеше на масата си, бъбреше оживено с всички, които я заговореха, наблюдаваше Атина на нейната маса, звездата на деня, усмихната, смееше се, получаваше целувки и комплименти. От време на време очите й срещаха очите на Бианка от другия край на залата и тя се усмихваше благосклонно и навеждаше глава на една страна. „Печеля аз — казваше този поглед. — Дори не си помисляй да си върнеш изгубеното.“

По едно време при нея дойде Флорънс. В тъмните й очи се бе събрала загриженост.

— Много съжалявам — каза простичко тя и погали Бианка по ръката.

Нямаше нужда от нищо повече и Бианка усети известно облекчение, а след това се зачуди как милата, нежна и възпитана Флорънс е издържала петдесет години на подобно отношение и как бе оцеляла. Тя наистина беше забележителна жена.

Следобедните представяния минаха доста добре; конференцията беше разпалена, на всички допадна идеята за магазина и наследството, за представителствата в други градове. Сливаше се съвършено с историята за парфюма.

Бианка говори добре, беше сигурна в това, адреналинът й даде сили и възвърна част от територията, която бе изгубила, обясни за магазините, нарисува ги, тези безценни посланици на бранда в Лондон и Париж, разказа историите им, изтъкна значението на наследството, типично английските им качества в момент, когато всички очи в света са насочени към Лондон, за да се възхитят и да завидят; успя да разпали публиката по съвършен начин.

Имаше само един въпрос, зададен от нов продавач, който слиса Бианка — колко още малки магазинчета ще има, два наистина ли са достатъчни, за да разкажат историята?

— Нека представим нещата по следния начин — усмихна му се тя. — Един в центъра на Лондон е безценен за нас. Това вече ни е известно. Същото ще стане и с магазина в Париж. Особено от гледна точка на пиара. С течение на времето, разбира се, си представям още много. Пътуване на хиляди километри, нали ме разбирате?

Това съвсем не беше достатъчно и тя го знаеше.

— Страхотна конференция — отбеляза Хю и вдигна чаша към нея, докато седяха в бара след вечеря, когато започнаха танците. — Свършила си страхотна работа. Да включиш и пчелата майка е блестящ ход — насочи вниманието към наследството и превърна историята в още по-интересна и вълнуваща. Честна дума, Бианка, беше невероятно. Браво. Виж, младата ти дизайнерка добре умее да се забавлява!

Тамзин беше на сцената при диджея и танцуваше.

— Винаги е добър знак, когато човек се поотпусне — заяви Майк, който беше седнал при тях. — Питам се дали да поканя лейди Фаръл на танц. Сигурно за нея трябва бавно парче.

— Не се заблуждавай — отвърна Бианка. — Очевидно е подхванала рокендрол. Луси ми каза, внучката й.

— Ужас. Май да се покрия. Тя обаче беше страхотна, Бианка. Много умен ход да й възложиш ролята на звезда.

— Ако не можеш да ги победиш, присъедини се към тях — отвърна скромно Бианка.

Беше очевидно, че ще трябва да действа по този начин. Незнайно как, по напълно необясним начин, когато Атина обсеби конференцията, тя я превърна в небивал успех. Или по-голям от очакваното. Така бе за всички, с изключение на малцината, които знаеха, че подобно нещо не е предвидено. Въпреки това и те изглеждаха доволни.

— Знам, че е стара зла вещица — прошепна Сузи след обяда, — но нейната история беше истинско вълшебство.

— Тя е стара и зла — отбеляза Лара, — но изключително умна и хитра. Ако успеем да произведем парфюма — историята ще бъде страхотна. Интересно защо не го е споменала досега?

— Нямам никаква представа — отвърна Бианка.

Даде на всички свободен ден главно заради себе си. Имаше нужда от време, за да събере сили. Досега не беше срещала подобни трудности в нито една от предишните фирми, не и се беше налагало да залага на сляпо, да блъфира и дори да лъже. Там я мразеха, дори псуваха, но тя действаше с ледено спокойствие, знаеше много добре какво прави и как да действа. Никога не се бе чувствала както сега — обзета от страх, че положението е извън контрол.

Поставяше чантата си, празна, в шкафа за куфари, когато чу, че входната врата се отваря, и затича надолу по стълбите.

— Здрасти! — провикна се тя.

Беше Мили, застанала сама в антрето, пуснала чантата на пода, за да извади телефона. Отметна с едно движение водопада от тъмна коса.

— А, здрасти.

В гласа й долови безразличие, апатия, погледна майка си, сякаш не я познава и не й пука коя е.

— Добре ли мина седмицата? Извинявай, че не звънях по-често.

Тя сви рамене.

— Вече съм тук и не съм на училище, също като теб. Искаш ли да правим нещо заедно, да отидем на пазар, на кино?

— Не, благодаря. Излизам.

— С кого?

— С приятели.

— Познавам ли ги?

Тя сви рамене отново.

— По-скоро не. Извинявай. Трябва да се преоблека. — Докато вдигаше чантата от пода, тя се отвори и отвътре изпаднаха книги и списания; тя погледна купчинката, сякаш нямаше нищо общо с нея, обърна им гръб и пристъпи към стълбите.

— Мили, любимче, вдигни ги, ако обичаш.

— Няма да е точно сега — отвърна тя. — Ще ги вдигна, когато се върна.

— Мили!

— Какво? — Тъмните очи погледнаха враждебно Бианка.

Майка и сви рамене.

— Нищо.

— Добре.

Продължи нагоре по стълбите и хлопна вратата на стаята си.

Вратата се отвори отново. Беше Фърги.

— Здрасти.

— Здрасти, мамо.

— Добре ли си?

— Да, благодаря. Оли ме покани да остана у тях. Може ли?

— Да, разбира се. Къде е Соня?

— Паркира. Трябва да си събера нещата.

— Добре. Няма да те задържам. — Тя се усмихна ведро, с обич.

— Добре.

Той също затича нагоре.

Тя влезе в кухнята и си направи чаша чай. Влезе Соня.

— Здравей, Бианка. Прибрала си се рано. Как мина?

— Конференцията ли? Много добре, благодаря. Ъ-ъ-ъ… Карън? А Руби? Те тук ли са?

— Руби е поканена да играе с приятелка, ще се върне чак довечера, а Карън отиде да види новороденото на сестра си.

— Ясно. Добре.

Новородено! Никой не се интересуваше от нея, нямаха нужда от нея, но те навремето бяха бебета; безпомощни, нуждаещи се от много грижи, същевременно способни да събудят безрезервна обич.

Мили излезе; Фърги излезе; Соня излезе.

Бианка посегна към телефона и пусна есемес на Патрик: след пет или десет минути той отговори. „Извинявай, конферентен разговор, ще звънна после. Нали си добре?“

— Не, Патрик! — изкрещя тя на телефона. — Не съм добре. Изобщо не съм добре. — За втори път тази седмица Бианка се разплака с безпомощни, безнадеждни сълзи. Едва сега разбра, че никога досега не е била истински нещастна.

Лара беше разочарована. Знаеше, че е нелепо, но бе отдала огромно значение на конференцията. Беше се надявала, макар че не го признаваше дори пред себе си, че покрай странното настроение на конференцията двамата с Бърти ще могат да направят още някоя и друга крачка напред, ще признаят, че между тях има нещо, и… кой знае, може би щеше да се получи. Беше решила да покани Бърти на танц, представи си как той ще откаже, а след това ще се съгласи и тя ще го прегърне, ще бъде с него, ще поговори с него, ще му каже, че за нея е чудесен, че и е много приятно да са заедно.

А какво стана? Не се получи. Победен, отчаян, първо от съпругата си, после от майка си, той почти не я погледна, не и каза и дума и се постара да стои далече от всички.

Лара пробва, занесе му напитка, пускаше шеги, похвали презентацията му, възхити се на сакото му — но както тя обичаше да казва, все едно пръдна срещу вятъра. Накрая започна да флиртува най-безсрамно с един от организаторите на конференцията, който остана поласкан от вниманието й. Пиха много шампанско, смяха се и танцуваха. Ако имаше нещо, което Лара умееше да върши добре, освен работата си, то бе да танцува. Тя направи нещо още по-трудно, накара партньора си да танцува добре. Тази вечер танцува на всички парчета, които пуснаха, с всички присъстващи мъже.

Единственият, който не я покани, който седеше нещастно и се стараеше да не я поглежда, беше Бъртрам Фаръл, единственият, с когото тя имаше желание да танцува.

Господи, това беше трагично преживяване; през уикенда Бърти си припомняше как протече конференцията и му се стори почти невъзможно да загърби случилото се.

Не помнеше някога през живота си да е бил толкова шокиран, както когато майка му се изправи, без да е представена, и обсеби конференцията. А колко мъчно му беше за Бианка. Господи, майка му беше кошмарна личност, великолепна, същевременно безскрупулна вещица.

Наложи му се да наблюдава бездейно как шефката му, жената, която истински обичаше, която бе инвестирала в него, независимо че рискът беше огромен, е унижена публично от собствената му майка. Стори му се много болезнено.

Другото, почти нетърпимо се оказа Присила. Едва ли имаше начин да го унижи повече.

Ами Лара? Лара, която бе толкова глупава, та реши, че го харесва, не спря да флиртува цялата вечер и танцуваше само с онзи тип, организатора. Заслужаваше си го, след като беше толкова глупав. Тя прояви към него обичайната си приятелска топлота рано вечерта, целуна го, докато бяха на бара, похвали го за презентацията, но той се чувстваше толкова потиснат, чувствата му бяха притъпени и не можа да откликне, затова и тя се отказа и се развилня, а на него му се прииска да ревне.

Преди всичко се чувстваше засрамен и сега вече знаеше — без всякакво съмнение — какво трябва да направи. Лежеше буден втора нощ и решителността му укрепваше, положението му се изясняваше. За него вече нямаше място в търговска къща „Фаръл“, нито пък в семейството; трябваше да си намери друга работа.

След това тя се питаше какво ли щеше да се случи, ако Мили не беше разпиляла купчината списания по пода и не бе отказала да ги вдигне. Ако не беше толкова депресирана и самотна, вцепенена до такава степен, че да седи и да чете каталог за термално бельо, защото не й пука и няма сили дори да се помръдне, за да си вземе нещо друго за четене. Въпреки това, когато се отпусна на канапето в ъгъла на кухнята, то привлече погледа й. Беше на върха на купчината и тя посегна да го вдигне. Оказа се, че съдържанието му е много по-интересно от термално бельо. По-скоро той и се стори интересен: Джей Зи, най-успешният рапър на всички времена, струваше незнайно колко милиона и беше женен за най-красивата и най-успешна певица в света. Седеше, четеше и така попадна на нея. На идеята. Неговата идея. Можеше да я използва. Как бил публикувал книгата, която написал за рок индустрията и за живота си в този свят, а в деня на представянето качил всяка отделна страница на билбордове, на страните на камиони и на сгради, така че преданите му фенове да могат да намерят всяка с помощта на нещо като Гугълмап, да ги свалят и…

— Боже мой — възкликна Бианка. — О, боже. Боже мой.

Трийсет и осма глава

Тод Марчънт, по средата на втората бира, беше склонен да остави телефонът да се включи на гласова поща, когато Бианка позвъни. Тя обаче беше твърде важен клиент.

— Здрасти — започна той и веднага забеляза, че гласът й звучи доста странно, затова остави бирата и се поизправи. — Разбира се, че знам кой е Джей Зи. — След това продължи: — Да, спомням си нещо такова, да, но… — Накрая възкликна: — Мамка му! Извинявай, Бианка, но… боже мой, това е страхотна идея! Може ли да дойда? Ами… веднага. Супер. Да, просто… боже мой. След четирийсет и пет минути съм при теб.

Бианка му се стори почти непозната, когато му отвори вратата: това не беше обикновено сдържаната жена, а огнена, развълнувана, тъмните й очи блестяха, бъбреше бързо, думите се лееха, докато обясняваше отново и отново идеята си, какво трябва да направят.

Идеята беше наистина гениална, в това съмнение нямаше. Беше неповторима, зашеметяваща, великолепна и като потенциал, и като дълбочина.

Разговаряха часове наред, първо пиха кафе, след това кола, накрая минаха на вино. Едно момиченце се прибра у дома, посрещнаха го, прегърнаха го, целунаха го, изслушаха го. Той остана впечатлен от умението на Бианка да направи всичко това, макар умът й очевидно да бе на друго място, пренесен в друго време. Предположи, че това е умение на жените или по-скоро на майките, той не би се справил.

Детето се качи на горния етаж с бавачката и Бианка обеща, когато малката си легне, да се качи, за да я гушне; прибра се второ момиче, хем пораснало, хем дете, без придружител, красива, враждебно настроена, която се насили да отправи подобие на усмивка към майка си и него, след което изчезна някъде. Телефонът на Бианка звънна; тя погледна екранчето, след това и него.

— Съпругът ми, извинявай, трябва да се обадя.

— Добре — отвърна той, — аз да…

Тя се разсмя.

— Не, разбира се, стига глупости! — Последва кратък, доста хладен разговор. Всеки път, когато подновяваха разговора, идеята я вълнуваше още повече.

Той за пръв път я видя в подобна обстановка, разбра каква е и кое я прави такава, каквато бе, и тя му се стори невероятно сексапилна.

— Ще ти кажа само — заяви той час по-късно, докато преглъщаше с червено вино хапка пица, която тя приготви, — че не можем да го направим с два или три мижави магазина, Бианка. Трябва да сме представени в глобален мащаб. Дубай, Хонконг, Токио, да не забравяме Ню Йорк и Ел Ей. В противен случай е все едно да пикаем срещу вятъра.

— Знам — кимна тя. — Да, така ще направим. Ще надхвърлим бюджета, но все ще намеря начин да осигуря повече пари…

— Супер — отвърна той. Не се съмняваше, че тя ще успее.

— Не, Бианка. Няма да се извинявам. В никакъв случай. Това е.

— Но…

— Бианка — изражението на Хю не беше строго като на Майк, но бе очевидно, че двамата са единодушни, — няма повече пари. — И без това вече си надхвърлила бюджета, приходите са зле, предстои ти дълъг път, преди да можеш да кажеш с чиста съвест, че разходите са оправдани.

Тя усети, че няма да постигне нищо повече с тях и се предаде. Разбра, че ги дразни. Усети, че се държи различно от обикновено. Но пък беше попаднала в необичайна ситуация.

Сузи не откъсваше поглед от Бианка; тя също се почувства замаяна от вълнение. Идеята беше великолепна.

— Боже господи — каза тя, — о, боже, Бианка, това… наистина е невероятно.

— Първо. Очевидно трябва да запазим тайната. Това е наистина много оригинално. Ако някоя от другите козметични фирми научи, с нас е свършено. А пък лейди Фаръл не трябва и за миг да се усъмни.

— Разбира се. Разбирам.

— Тод казва, че трябва да работим с блогърите, поне на първо време. И ще действаме в последната минута. И може би с един, не повече от двама много ключови, много топ журналисти.

— Прав е. Трябва ми време, за да помисля, но идеята е великолепна. Ти си великолепна. Има една малка засечка, Бианка — не можем да го направим само с три магазина. Трябва ни верига по цял свят.

— Знам — въздъхна Бианка.

Сузи се върна в офиса; почувства, че трепери и не може да си намери място от вълнение. Отчасти беше така, защото идеята на Бианка беше невероятна, но също защото умът й беше поне петдесет процента фокусиран върху нейните проблеми. А те бяха огромни.

Двамата с Джонджо се видяха отново в събота вечерта и беше прекрасно, но се промъкна сянка.

Ходиха на кино, а след това на вечеря.

— Как само ми се иска да се бяхме срещнали преди — призна той. — Нямам търпение да кажа на Патрик и Бианка. Много ще се зарадват.

— Наистина ли? Защо?

Доста се притесняваше от възможността да се намести в този вълшебен триъгълник, в който участваше шефката й.

— Защото много се забавляваме заедно. Те са изключително щедри приятели. А двамата с Патрик се познаваме от цяла вечност.

— Ти харесваше ли училището, пансиона, де?

— Да. Бях супер в игрите, а това има голямо значение. Не те тормозят, а щом татко се ожени отново, бях повече от доволен да се махна от къщи.

— Толкова ли беше зле?

— Да. Тя е ужасен човек. Много се постара да ни раздели — двамата със сестра ми — с татко. Все още умее да бъде каквато той иска — лъскава мадама, малко флиртаджийка.

— Ясно.

Той се усмихна широко.

— Нищо не ти е ясно, поне докато не се запознаеш с нея. — Поколеба се за момент. — Довечера ще дойдеш ли у нас?

— Нека да не е точно тази вечер.

— Ами… добре.

Това се оказа първият облак; тя веднага усети, че го заболя. Все си мислеше, че момчетата от Сити са непоклатими, сексистки настроени гадняри; оказа се обаче, че много греши.

— Има ли някаква причина? — попита я той.

— Ами… — Какво да му каже? Че е обещала да прекара следващия ден с Хенк, за да му каже, че повече няма да се срещат? Как да обясни това на Джонджо? Не можеше, след като вече му беше казала, че няма друг в живота и.

— Чака ме страшно много работа. Наистина трябва да се заема отрано, да свърша всичко.

— Какво, в неделя ли? Това ми звучи точно толкова подозрително, колкото и ако кажеш, че ще си миеш косата.

— Казвам ти самата истина. А косата може и да я измия, след като приключа с работата. — Гласът й се стори неискрен дори на самата нея. — Заради конференцията е. Бианка подготвя мощна оперативка за понеделник сутринта.

— Добре. — Той и се усмихна, но тя усети отдръпването му. — Бианка си пада малко робовладелец.

— Какво ще кажеш да мина вечерта?

Той веднага се развесели и небето отново се проясни.

— Може би. Стига косата ти да е измита.

— Ще бъде. Обещавам.

Той се усмихна.

— Сузи, има нещо, което трябва да ти кажа. Аз… виж, приключих с Гуиневир. Не само заради теб, ами защото тя непрекъснато натякваше за нещо. Тя е една разглезена мърла. Казах й, че вече не се получава и искам да прекратим връзката си. Така че вече съм свободен!

Сузи му се усмихна с цялата самоувереност, на която беше способна.

Беше решила да говори с Хенк в апартамента; опасяваше се, че чувствата ще надделеят, че няма да е честно той да се излага пред целия свят, като се разплаче, разяри или и двете.

Той пристигна, както се бяха разбрали, донесе цветя и страхотни кроасани.

Тя направи кафе, изцеди портокалов сок, седна на масата с него; ръката й трепереше, докато посягаше към кроасана и го топваше в кафето. Той забеляза.

— Сладурче, какви са тези нерви?

— А, нищо, просто…

Хайде, Сузи, сега е моментът, говори. Той обаче бе захапал кроасана, така че най-добре да изчака, докато го изяде. Тя изпи на един дъх чашата портокалов сок.

Телефонът й звънна; тя погледна екранчето. Беше Джонджо.

Най-добре да не се обажда. После щеше да му каже, че е била под душа.

— Кой беше?

— А… мама.

— Имам новина — каза той. — Дадоха ми поръчка за снимки за „Скеч“.

— Хенк! Невероятно. Много се радвам. — Тя наистина се зарадва. Щеше да му се отрази добре поне едно нещо в живота му да е наред.

— Да. Какво ще кажеш за още едно кафе? След това може да отидем на разходка. Денят е чудесен. После може да отидем на кино. Или пък… ще измислим нещо друго — предложи Хенк.

Тя потръпна. Не го бяха правили, откакто той напусна, след като я удари, и колкото и да беше странно, той прие това положение на нещата. Всичко бе част от огромното усилие, което полагаше, за да й достави удоволствие, за да й докаже, че се е променил.

— Ще видим — отвърна тя. — Виж, Хенк, трябва да ти кажа нещо.

— Казвай. Какво?

— Ще ти кажа. Първо да пишкам.

Тя влезе в банята, седна на тоалетната чиния и пусна есемес на Джонджо. Неочаквано почувства нужда да се свърже с него, за да придобие кураж. „Извинявай, бях под душа. Ще ти звънна след малко.“

Върна се в хола. Хенк се беше опънал на канапето. Потупа мястото до себе си и тя седна с нежелание, пое си дълбоко дъх, преброи до пет, след това заговори:

— Хенк, ние с теб… аз приключих с всичко това. С нас. Искам да прекратим, Хенк. Просто не се получава.

Последва дълго, наелектризирано мълчание.

— О, не — отвърна най-сетне той. — Не, извинявай. Тази няма да я бъде. Това са тъпи простотии. Нали тъкмо се сдобряваме. Не можеш да сложиш край на всичко точно сега. — Погледна я много странно.

— Мога, Хенк. — Защо не се чувстваше по-силна, по-уверена?

— Не, Сузи, не можеш, защото правя всичко, което искаше. Ходя на психолог, оставил съм те на мира.

— Хенк, това ми е известно. Въпреки това не се получава, между нас не върви, а аз не се чувствам добре с теб. Ти ме плашиш… не мога да ти имам доверие.

— Нали цялата тази работа с психолога е за да не става повече така. Разбира се, че можеш да ми имаш доверие. Това е адски обидно. Просто не разбирам!

Той започна да се ядосва и тя отново се уплаши.

— Не мога да повярвам. Не мога да повярвам, че ми го причиняваш.

— Нищо не ти причинявам — отвърна бавно тя. — Просто се опитвам да обясня. Вината не е твоя, Хенк. Просто не мога да продължавам. Не мога да продължавам с теб.

— Мама му стара — отвърна той и седна отново, зарови глава в ръце. Когато я погледна, в очите му имаше сълзи. Едната се стичаше бавно по бузата. Той си пое въздух, сякаш хлипаше.

От всички реакции, които я плашеха, сълзите бяха най-страшни.

— Сузи… много те моля. Моля те, не го прави. Все още не. Обичам те толкова много. Дай ми още един шанс. Ще измисля нещо, ще ти докажа, че е различно. Трябва да ми позволиш да опитам.

— Не мога, Хенк. Извинявай, но не мога.

Тогава той я погледна и нови сълзи се затъркаляха по бузите му.

— Няма да го понеса — отвърна той. — Нямаш представа какво ми причиняваш. Просто не мога… Значи не ме обичаш?

Последва мъчително мълчание; той посегна към ръката й. С нежелание, с огромно нежелание тя му я подаде.

— Не, Хенк, не те обичам. Много се извинявам.

Тогава той се разхлипа, разтърсиха го ридания, избърса носа си с ръка, погледна я, очевидно безкрайно наранен. Най-сетне той заговори:

— Има ли… има ли друг? Моля те, Сузи, кажи ми. Трябва да знам.

И тя го каза и това беше фаталната й, най-голямата грешка, докато се опитваше да му спести от болката.

— Може би…

Той си тръгна скоро след това, каза, че трябва да помисли, и тя го целуна по бузата, каза му, че много съжалява, но се надява, че той ще се оправи, че никога няма да го забрави, че винаги е бил много специален за нея.

Влезе бавно в спалнята и се отпусна на леглото; чувстваше се напълно изтощена. Погледна часовника си. Беше едва единайсет. Как бе възможно да е преживяла цял един живот, дори няколко, а все още да е сутрин?

Може и да се беше унесла, защото, когато отвори отново очи, минаваше един. Невероятно, след толкова емоции. Най-обикновено бягство, реши тя. Погледна телефона. Нямаше нищо от Джонджо. Пое си дълбоко дъх и му пусна есемес, жадна за нормален контакт. „Върви добре. Може да се освободя по-рано. Става ли?“

Със сигурност щеше да получи отговор. Само че отговор така и не дойде.

Джонджо беше излязъл на разходка. Чувстваше се малко объркан. Беше попаднал на великолепно, сексапилно, забавно, огнено, съвършено момиче, което благосклонната съдба му поднесе, а нещо не беше наред. Наистина не беше наред. Нямаше представа какво, но така или иначе тя не беше напълно откровена с него. Ако имаше нещо, с което Джонджо не умееше да се справя, това бяха лъжите. Сузи му се струваше честна, а в следващия момент долавяше нещо измамно, когато го погледнеше и станеше въпрос за онова, което ще върши. Най-добре беше да приключи, да обърне гръб, колкото и да го болеше, вместо да тича след нея и да се надява на най-доброто. Обади й се днес рано сутринта, а тя не отговори. Странно, каза си той, за момиче, което живее залепено за лаптопа си. По-късно му пусна есемес, че била под душа, което му се стори, че не е вярно. Наложи си да не отговаря. Излезе на разходка, за да си прочисти главата, каза си, че може би допуска грешка заради несъществуващо доказателство; взе телефона си, но така и не забеляза, че батерията е почти на нула, което показваше колко е разтърсен емоционално.

Спря за кафе и кроасан, купи си вестник, а когато се върна, разбра какво става, включи да зарежда телефона и на сърцето му изведнъж му стана по-леко, но отговор така и нямаше.

Сузи седеше и се опитваше да работи, когато някой заблъска по вратата.

— Сузи! — Беше Хенк. — Сузи, аз съм. Пусни ме, трябва да те видя.

Тя стана, врътна ключа два пъти с надеждата, че Хенк няма да чуе, и седна на канапето, загледана във вратата; ако почакаше достатъчно дълго, той ще реши, че е излязла, и ще се махне. Въпреки това…

— Сузи, трябва да поговорим. Знам, че си вътре. Пусни ме.

Времето минаваше. Блъскането и виковете продължаваха.

Не помнеше някога досега да я е било толкова страх.

Телефонът й звънна. Тя го погледна. По дяволите и пак по дяволите! Обаждаше се Джонджо, а тя не смееше да отговори, да не би Хенк да я чуе. Влезе в банята, затвори вратата, поколеба се дали да не му пусне есемес, след това разбра, че каквото и да напише, няма да е достатъчно смислено.

Разплака се и чу съседите от долния етаж, симпатични хора на средна възраст, да казват на Хенк да престане да вдига шум, че нямат представа къде е Сузи.

Блъскането по вратата спря, също и виковете. Тя зачака, минаха цели петнайсет минути, а сърцето й биеше лудо. Умираше от страх и не смееше да отвори вратата.

Хрумна й да позвъни на двойката на долния етаж — те бяха настояли тя да запише номера им, ако някога се появи проблем или се заключи. Извини се за шума, Хенк бил разстроен, двамата се скарали, но може ли да погледнат дали е все още там, защото тя се страхувала да излезе.

Те се качиха след трийсет секунди и я успокоиха, той бил излязъл, видели го да си отива. Трябвало да им позвъни по-рано, попитаха я дали иска чаша чай, дали да повикат полиция.

Тя им благодари, каза, че засега всичко е наред, че ако той се върне, тогава сама ще повика полиция и си помисли, че така поне ще може да заплаши Хенк.

Всичко това отне половин час, а когато съседите си тръгнаха, тя позвъни на Джонджо и всъщност успя да проведе смислен разговор с него, той се извини, не бил получил есемеса и, а тя, разбира се, трябвало да отиде по-рано при него или, ако предпочита, той да отиде при нея. Предложението му беше изкушаващо, защото тогава нямаше да й се налага да излиза, но какво щеше да стане, ако Хенк се върнеше, докато Джонджо е тук? Затова отказа, реши да излезе и да отиде при него към четири.

Четири беше чудесно за Джонджо и тя напълни ваната, отпусна се в нея, след това си направи косата, облече се спортно — много, много внимателно: дънки, пуловер и яке с качулка в стил Кейт Мос, поръча такси и щом й звъннаха, че колата чака долу, се изстреля навън, заключи два пъти вратата и хукна по стълбите. Беше много уплашена и не спря да поглежда назад през задното стъкло чак до Уотърлу, а докато тичаше надолу по ескалатора към влака на метрото, все чакаше той да се появи отнякъде зад нея и на всяка спирка оглеждаше хората, които се качваха, сякаш Хенк знаеше къде отива, и когато най-сетне стигна Канари Уорф, затича по безкрайно дългия ескалатор към вече падналия мрак навън и видя Джонджо да я чака, както й беше казал, отпусна се разплакана в прегръдката му и обясни, че е имала ужасно преживяване със съсед, а той отговори, че е трябвало да му каже, да позвъни в полицията, искаше да отидат веднага, но тя успя да се измъкне, обеща да отиде утре рано сутринта, а той я поведе към тях, бил приготвил кифлички, чайникът бил готов и ето че всичко по магически начин стана отново прекрасно. Тя бе готова да полети от щастие и облекчение, а по-късно той я накара да остане, тя обясни, че не може, че не си е взела дрехи, а след няколко часа ще бъде понеделник, затова той реши да я изпрати до тях с такси, преди да е станало прекалено късно, защото бил на работа от шест, и след като похапнаха поръчана по телефона храна, се целуваха отново, докато най-сетне, с огромно нежелание, тя трябваше да си тръгне.

Прибра се без проблеми, той не беше там. Изглежда, бе приел истината. Най-лошото беше минало, тя можеше да продължи напред.

Тогава започнаха да пристигат есемесите.

Трийсет и девета глава

Предложи й да се омъжи за него. Направи го както си му е редът, отпусна се на коляно, усмихна се на собствената си глупост, докато го правеше, пръстенът беше в джоба му, в очите му се таеше тревога.

Тя бе силно изкушена. Не беше влюбена в него, разбира се, но го харесваше много и двамата имаха много общо: музика, книги, обичаха разходките. Сексът не беше включен в уравнението — той бе твърде изтънчен джентълмен, за да предложи дори, но пък беше приятен и сърдечен, обичаше тя да го хваща за ръката, когато ходеха на кино или на концерт, той стискаше пръстите и, на раздяла я целуваше нежно. Беше сигурна, че всичко ще бъде наред. А и всичко това беше много важно на нейната възраст?

Помоли го да й даде време, за да помисли. Искаше й се да продължи с кариерата си, така му каза. Попита го дали има нещо против. Той беше пенсионер, може би си търсеше човек, който да му прави компания постоянно. Той обаче отвърна, че всичко е наред, че това е едно от нещата, които най-много харесва в нея, професионалния й опит; имаше си любимия голф, участваше в най-различни клубове и нямаше желание да я лишава от нещо толкова важно.

Тимъти Бенинг беше вдовец; съпругата му беше починала преди пет години.

— Бракът ни беше щастлив — призна той — и знам, че тя би искала да открия отново щастие, стига да успея.

Беше юрист, висок, доста представителен, на шейсет и пет, с две приятни пораснали деца, които очевидно го обичаха и приветстваха Флорънс с добре дошла в семейството.

Запозна се с Тимъти на вечеря, а след това той поиска телефонния й номер и призна, че иска да я покани на концерт — в „Уигмор Хол“ имало програма, която със сигурност щяла да й допадне.

„Уигмор“ щеше да остане завинаги свързан с първата й сериозна среща с Корнилиъс, затова не й се стори най-подходящото място и тя деликатно предложи да отидат във „Фестивал Хол“.

— Дано нямаш нищо против, но предпочитам оркестрова музика пред камерна. — Тимъти призна, че и той я предпочита, и ето как се роди едно чудесно, щастливо приятелство.

Защо не си остана така, помисли си Флорънс. Но връзката им процъфтя, прекрасна, нежна и след три месеца концерти, разходки и художествени галерии една вечер Тимъти я заведе на ресторант — малък, непретенциозен, във Виктория, — пое ръката и с известно неудобство, докато чакаха десерта, и заяви, че тя сигурно вече е разбрала, че той я е обикнал и изпитва чувства, които са много по-силни от приятелството. Поласкана и очарована, Флорънс се наведе напред, за да го целуне нежно по бузата и да му благодари, след което помоли да забавят темпото, а той прие с радост. След още няколко седмици и направи предложението и тя лежа будна почти през цялата нощ, изправена пред огромно изкушение.

Да, обичаше Корнилиъс, знаеше, че винаги ще го обича, но й беше омръзнало да бъде любовница, да е винаги добра, противопоставена на лошата Атина, да се държи мило и уравновесено, да проявява съчувствие, да е забавна и сексапилна. Самотните уикенди, ваканции, Коледа и рождени дни и бяха омръзнали. Семейство Фаръл вече не бяха звездната двойка: влачеха се след блясъка на други, по-нови и желани имена; дори „Ревлон“ беше изостанал зад „Лодър“ и „Л’Ореал“ и „Клиник“, както и много от другите славни доскоро имена като „Ардън“, „Рубинщайн“ и „Коти“. „Ярдли“ все още се бореше, а „Гоя“ умираше.

Лодър властваше, блестящо самоуверена, изобретателна, с огромни ресурси; госпожа Лодър бе жива легенда, ослепителна, очарователна, изискана — освен това бе продавачка до мозъка на костите си.

Атина не можеше да я понася, възприемаше я като олицетворение на онова, което тя самата би могла да бъде; същевременно я заклеймяваше като вулгарна.

Сега вече големите брандове бяха до един насочени към грижа за кожата, козметични фирми като „Кларенс“ с на пръв поглед недокоснатия образ на качество и чистота, говореше се непрекъснато за холистичен подход, при който здравето и фитнесът са много по-важни от цвета на сенките за очи — всички ходеха в спортни зали и правеха упражнения в стил Джейн Фонда. Грижите за кожата и косата бяха водеща тема в научните изследвания и се говореше, че в началото на осемдесетте „Л’Ореал“ са назначили хиляда химици.

При парфюмите вече не ставаше въпрос за ухание, а за нещо тайнствено, наречено начин на живот, чийто инициатор стана Чарлс Ревлон, който стартира кампания с прелестната Шели Хак от „Ангелите на Чарли“ като неговата сексапилна, обута в панталони Чарли и целият пазар последва примера му. Самите парфюми бяха много интересни, на химическа основа, много силни и дълготрайни и единственото им преимущество, поне за Атина, беше, че „Ют Дю“ на Лодър изглеждаше старомоден на техния фон. Любимият на Флорънс беше „Рив Гош“ с великолепното си послание „n’est pas un parfum pur les femmes efacees“ — „този парфюм не е за жени без индивидуалност“.

Това беше ерата на принцеса Даяна, чието прекрасно лице с лъскави до блясък устни и наплескани с аркансил мигли се усмихваше лъчезарно, понякога дори малко тъжно от всяка корица на списание, от всяка първа страница на вестник, във всички страни на всички континенти.

Все още имаше козметични фирми, които успяха да се наложат; водеше „Мери Куонт“, следвана от някои тийнейджърски брандове, „Бутс“, „Севънтийн“, „Римел“, „Мейбълин“, но с изключение на „Куонт“ тях ги възприемаха като леко вулгарни, а Атина Фаръл направо ги презираше. Годините минаваха, тя изпитваше все повече и повече презрение и все по-малко възхищение; много опасно състояние на творческия ум.

— Страхувам се, че потъваме — призна на няколко пъти Корнилиъс пред Флорънс. — Имаме нужда от нова посока, но няма да я открием, докато Атина е в такова настроение.

— Може пък ти да я откриеш — предложи Флорънс.

— Мила моя, творчеството никога не е било силата ми. Аз мога да позная нещо, когато го видя. А в момента не го виждам.

Най-накрая Атина измисли нещо по-скоро хитроумно, отколкото гениално, което бе уловило настроението в момента. Тя създаде колекцията за дишаща кожа: „Всеки продукт е толкова лек, че кожата ви диша денонощно!“

Това беше неточно от научна гледна точка — „Че кой продукт би попречил на въздуха да стигне до кожата ти?“, отбеляза грубо Франсин пред Флорънс. Независимо от всичко им се размина, защото за редакторите на модните списания сезонът беше слаб, така че консултантите имаха какво да рекламират и публиката се хвана. Рекламната кампания показа момиче на велосипед на провинциален път с развяна косата и привлече погледите. Флорънс доста се огорчи от откритото възхищение на Корнилиъс и от флирта, който подхвана с тъмноокото, тъмнокосо момиче Гили Гулд. Той настоя да присъства на снимките, а на партито по случай пускането на продуктите обърна неправомерно голямо внимание на момичето и красотата й, подари й огромен букет рози и я заведе на вечеря в „Риц“ заедно с Атина, която бе не по-малко подразнена, но поне имаше пълното право да го покаже. Флорънс трябваше да се преструва, че й е все едно, но когато седмица по-късно, след промоцията в „Селфриджес“, където Гили Гулд работеше като манекен за колекцията, Корнилиъс не бе в състояние да говори почти за нищо друго, тя му каза, че разговорът става скучен и е най-добре да си тръгне.

— Но, скъпа, мислех, че всички ще ходим да пийнем по чашка в „Коно“.

— Вие ще ходите. Аз си имам по-смислени занимания.

— Може да се приеме за доста невъзпитано.

— От кого?

— От Гили, от Атина. Също и от мен.

— Корнилиъс, на Атина и е все едно дали присъствам на подобни събития или не. За госпожица Гулд съм просто наемна работна ръка, да не говорим, че двете с нея не сме разменили и две думи. Освен това мисля, че съм си извоювала правото да се държа невъзпитано с теб.

Той разбра на мига.

— Много се извинявам, любима, бях изключително нетактичен. Може ли да мина по-късно? Атина ще вечеря с Каро и Мартин, а аз се извиних, че съм уморен.

— Щом искаш… заповядай.

— Не сте много ентусиазирана, госпожице Хамилтън. Позволете ми, моля ви, да ви посетя.

— Добре.

Пристигна с огромен букет бели рози и се извини.

— Аз съм просто един стар човек, заслепен от младостта и красотата. Случва се, любов моя. Ние, старците, не умеем да се въздържаме.

— Не, разбира се. — Тя му се усмихна, изпиха две чаши шампанско, тя каза, че разбира, след това даде ясно да се разбере, че няма никакво желание да се качат на горния етаж.

— Уморена съм, Корнилиъс, денят беше дълъг. А ние, възрастните дами, имаме нужда от малко повече почивка, отколкото преди.

Доскоро не би и помислила да каже подобно нещо, да намекне, че той вече не я привлича толкова страстно, както едно време, ала днес прецени, че има право. Това е то, помисли си тя: той има пълното право да признава, че е бил привлечен от млада красавица и да напомпа сексуалното си мъжество, и тя трябва да признае, че това е негово право. Нямаше проблем, ако беше твой съпруг, докато за дългогодишен любовник…

Докато седеше и мислеше за Корнилиъс, раздразнена повече от всякога, тя реши да приеме предложението за брак на Тимъти. Корнилиъс щеше да беснее и фучи, може би щеше дори да се разплаче, но накрая щеше да се наложи да приеме. Крайно време беше и тя да се прояви като егоистка.

— Така — започна той и се изправи. — Трябва да вървя. Надявам се, че нямаш нищо против, но ще взема Трентъм.

— Какво?

— Само назаем — усмихна се той. — Мислех, че нямаш нищо против, а на Ленард му трябва картината.

— Не може! — отсече тя и усети как я обхваща паника. Корнилиъс не бе забелязал, че картината е фалшива, но Ленард веднага щеше да разбере.

— Миличка, става въпрос за няколко седмици.

— Няма значение. Защо я иска?

— Малко е закъсал, ще прави изложба и има нужда от картините си, колкото е възможно повече от тях, за да ги покаже. Няма да я продаде, ще ти я върне. Е, ако някой направи предложение, на което той не може да откаже…

— Стига глупости — сопна се тя, тъй като страхът я правеше раздразнителна. — Тази картина е безценна за мен и ти много добре го знаеш!

— Много се радвам, но както вече ти казах, ще си я получиш.

— Корнилиъс, не искам да му я давам.

— Държиш се глупаво — отвърна той и свали картината. Тя не беше много голяма: четирийсет и шест сантиметра на трийсет както беше в рамка. Тя го погледна ужасено, но не продължи да спори. Нямаше смисъл. Налагаше се да издържи.

Тимъти позвъни по-късно, за да попита дали иска да прекара съботата с него. Щели да отидат на разходка, а след това той щял да сготви вечеря и да й покаже страхотната си хайфай уредба, която тъкмо си бил купил.

— След това, разбира се, трябва да останеш през нощта, а на другия ден може да опитаме чудесата на селската кръчма. Аз трябва да отида на църква сутринта, тъй като заради греховете си съм църковен настоятел, но след това съм напълно свободен.

Всичко това й се стори изключително приятно и тя прие с удоволствие. Само че в събота сутринта, докато си събираше багажа, съвсем не се почувства спокойна, защото се страхуваше, че Корнилиъс ще й позвъни всеки момент за картината.

Той не се обади и тя тръгна към Уотърлу, за да се качи на влака за Гилдфорд, много по-оптимистично настроена. Може би Ленард Трентъм щеше просто да закачи картината — в оригиналната рамка, — без да й обърне много внимание.

Уикендът премина щастливо и весело. Тимъти говореше с обич, дори с усмивка за съпругата си Барбара.

— Беше прекрасен човек, щеше да ти хареса. Много мила и благородна. А колко смела беше. Дълго време не можех да си представя живота без нея. Всичко ми се струваше напълно безсмислено. Но после нещата се пооправиха. И още нещо, Флорънс, казват, че хората, които са познали една щастлива, стабилна връзка, са способни по-лесно да създадат друга. Ти съгласна ли си?

— Не знам — отвърна предпазливо тя. Възможно ли бе връзката и с Корнилиъс, с всичките си усложнения и измами, с прекрасните моменти и жалките, самотни моменти, да бъде описана като щастлива и стабилна?

— Сигурно. Бракът ти е бил толкова кратък, че едва ли си познала истинско удовлетворение. Много ми е мъчно, че е станало така.

Тя се запита какво ли би казал той, ако знаеше за Корнилиъс — със сигурност щеше да го шокира, но въпросът бе дали ще може да приеме факта, да разбере? Но тя все едно никога нямаше да му каже, така че нямаше никакво значение. Само че… имаше. Този неин втори таен живот владееше толкова голяма част от нея, че всеки момент можеше да бъде разкрит. Това беше голям риск. Може ли, трябва ли да се поддаде на това сладко, простичко изкушение?

Вечерята на масата в кухнята беше много вкусна — чудесен котидж пай, последван от крем за десерт.

— Храна за бебета — оказа той, — много е вкусна след дълга разходка.

След това седнаха пред камината и слушаха Хендел, а тревогите й нахлуха отново, когато се запита какво ли става в Лондон, какво ли гневно или презрително съобщение ще намери на телефонния си секретар, дали Корнилиъс или Ленард Трентъм, или и двамата не я търсят, вбесени, готови за отмъщение или пък учудени къде се намира.

Концертът приключи.

— По едно питие преди лягане? — попита Тимъти.

— С удоволствие бих изпила чаша какао — отвърна тя.

— Имах предвид нещо по-екзотично. Но получаваш какао.

Донесе две големи чаши и ги постави на ниската масичка между тях.

След това я погледна.

— Много държа на теб, Флорънс — каза той. — Искрено се надявам да ми дадеш отговора, който очаквам.

— Тимъти…

— Нямам намерение да те притискам. Разбирам, че имаш нужда от време. Трябва много неща да премислиш, не на последно място, че ще споделяш живота си с друг. Нещо, което не се е случвало досега.

Флорънс му се усмихна.

— Благодаря ти за разбирането, Тимъти — отвърна тя.

— Просто си мислех — всъщност сигурен съм, — че двамата с теб ще бъдем много щастливи заедно. Знам, че и децата са на същото мнение. Те много те харесват.

— И аз ги харесвам.

— Днес Лора ми каза тайна. Чака бебе.

— Тимъти, това е прекрасно.

— Нали. Много се вълнувам. Жалко, разбира се, защото това бе едно от нещата, които Барбара най-много искаше, а така и не дочака внучето си. Но аз съм много щастлив.

Господи, помисли си Флорънс, ще бъда доведена баба. Невероятно, след като цял живот съм била сама като стара мома. Дали сега вече няма да страда за бебето, което така и не забрави? Или ще стане още по-лошо?

— Най-добре е — усмихна се той — подобни вести да се споделят. Мисля, че ще бъдеш чудесна доведена баба. Само че… много зле постъпвам, мила Флорънс, като те притискам по този начин. Твърдо съм решил да не го правя. Сега… време е за сън. Лека нощ, мила моя. До утре.

Тя стана, целуна го по бузата и протегна ръка към вратата.

— Не мисли, че не копнея да те отведа в леглото си, Флорънс, но не би било редно, преди да решиш. Не чакам благословията на църквата, а твоята.

— Разбира се — отвърна тихо тя.

— Освен това — продължи той със странна, малко смутена усмивка — чувствам се твърде нервен само като си помисля за тази работа. Нямам представа, разбира се, дали си имала връзки, всъщност сигурен съм, че си имала. Не искам да ми казваш, освен ако ти не решиш. Но всичко това ще бъде едно предизвикателство. Аз съм се любил само с една жена и може да се окаже, че не съм достатъчно добър за теб, просто не знам.

— О, Тимъти — каза Флорънс, пристъпи обратно към него и го целуна отново. — Убедена съм, че ще бъдеш чудесен. Според мен си прав. Трябва да изчакаме още малко, въпреки че те харесвам и много ми се иска да го направим.

— Наистина ли — отвърна той и усмивката му грейна. — Това е чудесно.

На сутринта отиде с него в църквата, след това двамата седнаха в селската кръчма да пийнат нещо и се подлъгаха да си поръчат обяд, който никак не им хареса. След кратка разходка тя най-сетне си тръгна за Лондон, макар и с искрено нежелание.

На телефонния секретар я чакаха осем обаждания: три от Ленард Трентъм, който и се стори много разстроен и я молеше да му позвъни, и пет от Корнилиъс, който я молеше за същото.

Не се обади нито на единия, нито на другия. Трябваше да позвъни на Тимъти, за да му каже, че се е прибрала, както я беше помолил, след това седна да гледа телевизия, някакъв глупав неделен сериал.

Спа зле, сънищата и бяха трескави. На следващия ден, малко след два, Корнилиъс пристигна в магазина.

— Сама ли си?

Тя кимна.

— Добре. — Гласът му беше хладен, той излъчваше враждебност. Заключи вратата и обърна табелата на „Затворено“.

— Какво става, Флорънс? Ленард казва, че картината е фалшива.

Тя, разбира се, не му каза истинската причина. Не можеше. Затова пък му каза, че е имала спешна нужда от пари.

— Но защо? И защо не ми каза?

— Корнилиъс, унизително е да завися от теб. Аз… имах финансови проблеми и наистина ми трябваха пари.

— Защо?

Остана удивена как потекоха лъжите.

— Бях поела таксите за старческия дом на майката на Дънкан… е, не всички, само помагах, когато семейството имаше трудности.

— Флорънс, как може, след като ти самата нямаш почти нищо? Много мило, много благородно, но… необмислено.

— Знам. Както и да е, исках да го направя. Тя е много възрастна и немощна. Затова реших… реших да продам картината.

— Нашата картина.

— Не, Корнилиъс, картината. Моята картина, ако трябва да сме точни. Ти ми я подари.

— А онзи ден имаше наглостта да ми кажеш, че е безценна за теб.

— Знам, извинявай. Само че… може някой ден да си я върна.

— Кой я купи?

— Галерията на Стюарт.

— Онзи гадняр! Знаеш ли къде е отишла?

— Сигурно от другата страна на океана. Корнилиъс, няма смисъл. Никога няма да си я върнем. Много се извинявам, наистина много.

— Стореното — сторено. Разбирам мотивите ти. Искаш ли другата картина?

— Разбира се, че я искам! Тя е много ценна за мен. Независимо дали е истинска или фалшива. Корнилиъс — продължи тя и усети, че болката води отчаяние, — моля те, много те моля, опитай се да разбереш какво е да си на мое място. Аз съм винаги победената. Втора цигулка съм на Атина…

— Това е нелепо!

— Това е самата истина. Тя ти е съпруга, има обществено положение, сигурност, докато аз нямам нищо…

— Имаш мен и моята любов.

— Не, Корнилиъс, нямам теб. Досега бях скрита, заметена под килима в продължение на трийсет години. Беше прекрасно, започнах тази връзка с отворени очи, но понякога, само понякога, копнея за сигурност, за нормален живот. През повечето време ми се налага да се справям сама. — Сега вече беше пребледняла, но болезнено откровена. — И ми се налага да съм сама през повечето време. — Не е лесно, още повече докато търпя високомерното и презрително отношение на Атина. Нямам сигурност…

— Напротив, имаш — отвърна той. — Имаш огромна сигурност, както ти е добре известно. Когато решиш да я потърсиш.

— Да, разбира се, и съм много благодарна за нея. Въпреки че ми е много трудно да си представя, че някога ще я използвам. Както и да е, трябва да се справям с всичко, да се справям с целия свят, при това съвсем сама. Трябва да разбереш колко е трудно всичко това.

Последва дълго мълчание, след това той заговори:

— Ела, малка Фло. — Привлече я към себе си. — Обичам те. Обичам те много. Имам невероятен късмет, че си в живота ми. Не те заслужавам.

— Не — усмихна се неочаквано тя, — наистина не ме заслужаваш. Само че…

— Знам. Не мога да си представя живота без теб. Не бих издържал. Разбирам, че някой ден ще се появи някой свестен човек и ще поиска да се ожени за теб. Тогава ще имаш пълното право да ме оставиш заради него. Наистина ще бъдеш в правото си.

В този момент тя осъзна, че Тимъти Бенинг не е за нея. Беше твърде добър. Тя бе прелюбодейка, беше измамила жената, на която дължеше всичко, беше я лъгала безобразно, без капка съжаление. Нима съжалението щеше да оправи нещата? Може би малко, но тя не бе изпитала подобно чувство. Дори намираше утеха в мисълта, че владее сърцето на съпруга й, докато Атина вилнееше и я омаловажаваше. Владееше и тялото му, при това доста често.

Такава като нея нямаше работа с човек като Тимъти Бенинг. Сега се появяваха нови лъжи, трупаха се. Беше излъгала с удивителна лекота любовника си, беше скрила от него, че е направила аборт, беше измислила разумна причина за стореното. За Тимъти подобно нещо би било непростимо. Тя бе направила аборт, без дори да помисли за други възможности, и го бе сторила, като бе скрила съществуването на детето от баща му.

Но от Тимъти нямаше да може да скрие всичко това. Бракът с човек, добър и открит като него, трябваше да се гради на истини, на доверие, не можеше да се крепи на лъжи и подозрения. Постепенно тя щеше да съсипе Тимъти Бенинг, да стъпче добротата му. Той щеше да я наблюдава с усмихнатите си, изпълнени с обич очи и постепенно, неизбежно, същите тези очи щяха да видят истината: че тя е способна да лъже, без да се замисля. Нямаше да направи такова нещо, нямаше да го съсипе и него, и щастливия му, прекрасен живот. Това щеше да е най-голямото злодеяние, много по-тежко от лъжите пред Атина. А в края на краищата самата Атина беше едно голямо зло.

И така, обляна в сълзи, тя написа писмо на Тимъти. Знаеше, че емоционалните причини няма да са достатъчни, затова просто изтъкна, че животът им е различен, че двамата трудно ще намерят златната среда, че тя не може да се вмести в живота му, колкото и очарователен и приятен да е той, че се страхува, че двамата ще бъдат нещастни, тъй като са много различни като хора.

„Не трябва да се виждаме отново, тъй като една нова среща би ме разколебала. Благодаря ти за най-щастливите три месеца в живота, а сега и за най-щастливите два дена през тези месеци. Копнея да приема, жадувам да съм с теб. Ти си много специален, много добър и много, много скъп за мен човек и аз държа на теб изключително много. Тъкмо затова не бива да те наранявам, а знам, че точно така ще стане.

Благодаря ти за всичко и те моля да ми простиш. Опитай се с течение на времето да ме запомниш с толкова обич, колкото изпитвам аз към теб.

Флорънс“

Написа адреса на писмото, прочете написаното още три пъти и плака през всичкото време, след това отиде до пощенската кутия и го пусна с огромно усилие на волята, стискаше го с върховете на пръстите, а след това тръгна по тъмните, студени улици към малката си къщичка и самотния си, понякога труден, понякога мрачен живот, от който си бе въобразила, че ще избяга и ще се озове сред светлина, топлина и щастие, докато сега вече бе наясно, че това няма да се случи никога.

Четирийсета глава

Беше толкова ужасно. Всичко се изместваше на нова плоскост. Един ден след обяд влезе в класната стая — беше започнала да се крие в тоалетните, докато трае обедната почивка — и на чина я чакаше плик. На него пишеше Мили, а отдолу се виждаше малка целувка. Не беше написано на ръка, така че не можа да познае чий е почеркът, беше със сложни главни букви, всяка една със завъртулки. Не бе възможно някой гадняр да й изпрати писмо с подобен шрифт. Имаше чувството, че й предстои да скочи в басейн, пълен с леденостудена вода, докато отваряше плика. Писмото не беше гаднярско, беше от Кари.

„Здрасти, Мили,

Липсваше ми. Липсваше на всички ни. Време е да се сдобрим. Ела да пием горещ шоколад след училище. Приятелките ще се съберат отново, нали? Извинявай, че бяхме малко гаднички.“

Седеше и се усмихваше глупаво на бележката, когато Кари влезе и й се усмихна, а след това и останалите, тя им се усмихна в отговор и й се стори, че никога не е била нещастна и сама.

— В „Старбъкс“ след училище, нали? — повтори Кари. — Първо трябва да свършим нещо, така че в четири и половина. Всички ще бъдем там.

— Супер — отвърна Мили.

Следобедът се влачеше едва-едва; тя постоя в библиотеката, след това отиде в „Старбъкс“ на Фулам Роуд точно начаса, а сърцето й заплашваше да изхвръкне. Нямаше представа каква е причината за тази неочаквана промяна, но очевидно се беше случило нещо и тя изпита благодарност.

„Старбъкс“ беше почти празен в четири и половина; тя обиколи, да не би да са се скрили под някоя маса, готови да извикат „Изненада!“. Нямаше никой, освен две майки с малки деца. Мили отново излезе навън; чака безкрайни десет минути, ала никой не дойде. Най-сетне реши, че Кари се е забавила, и седна на една от масите. Тогава момиче от персонала на „Старбъкс“ излезе иззад кафемашината, приближи до нея и заговори:

— Ти ли си Мили?

Мили кимна.

— Приятелките ти ме накараха да ти дам това. Казаха, че трябва да си тръгнат.

Тя разкъса плика.

„Здрасти, Мили,

Не мога да повярвам, че се хвана. Да не би да си въобразяваш, че ще си позволя някой да ме види с теб в «Старбъкс»? Трябваше да доведеш дебелата си приятелка, за да бъде пълна гадорията! Я да си вървиш у дома и да си напишеш домашните като добро момиченце.“

Беше толкова унизително, че Мили ревна, а момичето, което й даде бележката, се приближи отново.

— Добре ли си? Извинявай, ако е било нещо неприятно. Да ти донеса ли горещ шоколад или нещо друго, ако предпочиташ?

Тъй като Мили не можеше да понесе тази проява на мило отношение, поклати глава и изтича навън, пристигна у дома толкова пребледняла и изтощена, че Соня реши, че е болна, и я накара да си легне, а след това позвъни на Бианка да й каже какво става и колко хубаво би било да се прибере рано, ако ли не, тя ще остане, докато Патрик се прибере.

Телефонът на Бианка беше оставен на гласова поща и Соня набра номера в офиса, попадна на Джемайма, която каза, че не очаквала Бианка да се върне в офиса, а след това добави с неудобство, че Патрик щял да се прибере чак след два дена, защото го били задържали в Ню Йорк.

Соня заговори с леденостуден глас, макар да знаеше, че вината не е на Джемайма, че никой не й бил казал, че не може да стои безкрайно дълго и ако Джемайма случайно се свърже с Бианка, да бъде така любезна да й каже да позвъни веднага, защото на Мили наистина не й е добре.

Бианка очакваше с нетърпение да се види с Патрик; нямаше го вече цяла седмица и тя се чувстваше объркана и напрегната. Липсваше й, но когато се обади, за да каже, че Сол иска той да остане и да се разрови по-дълбоко в една инженерна фирма, отсъствието му не намери място в палитрата от емоции.

— Разбеснял се е, Бианка, на всяка цена трябва да остана.

Ако някой я накараше да подреди по важност емоциите си, тя щеше да изреди гняв, възмущение и безпомощност, а след това и омраза към Сол Финлейсън, толкова силни, че ако влезеше в този момент в кабинета й, бе готова да хвърли огромния букет от бюрото по него с надеждата да му нанесе фатален удар.

Тъкмо тресна телефона и мобилният й звънна. Обаждаше се Сол Финлейсън.

— Много се извинявам за Патрик — започна той, когато влезе в кабинета й пет минути по-късно. — Много се извинявам. Разбирам, че се дразниш…

— Много повече е от дразнене — каза тя и погледна цветята. — Положението е сериозно. Разчитах на него за тази вечер, имам среща с инвеститорите, Соня не може да остане при децата, той и без това закъсня два дена…

Замълча, защото осъзна, че може би не иска шефът на Патрик да остане с впечатлението, че тя разчита на съпруга си главно за гледането на децата.

— Извинявай — повтори той.

— Защо дойде?

— За да се извиня. Стори ми се много… ядосана. И без това бях наблизо, така че нямаше проблем да се отбия, не съм дошъл специално.

— Много се радвам — отвърна тя.

— Иначе нямаше да дойда, то е ясно. Само че онова, което той анализира, може да е за милиони. Прецених, че трябва да обясня.

— Разбирам, че е много важно, но той ми обеща да се върне… — Престани, Бианка, просто престани да говориш като някоя вечно мърмореща съпруга!

— Бианка… предупредих те, че може да има такива моменти. Не е ли крайно време да престанеш да разчиташ на Патрик за помощ вкъщи. Той вече не работи за семейната фирма.

— Много ти благодаря — каза тя. — Трябва някой път да споделиш и другите си идеи за личния ми живот.

— О, не бих си позволил такова нещо — отвърна той толкова сериозно, че тя прихна. — Нещо смешно ли казах?

— Не, но не се сдържах.

— Кажи — продължи той, — можеш ли да отложиш срещата с инвеститорите?

— Да. Не е чак толкова важна. Става въпрос само за няколко милиона. Не са толкова важни, колкото са твоите милиони.

— Щеше ли да се проточи?

— Вероятно цяла вечер, а сега разполагам само с половин час.

— Ясно. Ще ти остане достатъчно време да пиеш едно кафе с мен? Преди да се прибереш?

— Не — отсече тя и гневът и отново се надигна. — Не, няма.

— Жалко. Искам да разбера успя ли да заобиколиш проблема с парфюма и как точно?

— Не по най-добрия начин — отвърна тя и усети, че всеки момент ще си изпусне нервите и ще ревне.

— Какво стана?

— Хич не питай.

— Аз обаче питам. И ти, и онова, което вършиш, ми е безкрайно интересно. Сигурна ли си, че нямаш време за кафе? Преди да се прибереш и след като отложиш срещата.

— Господи — усмихна му се тя най-неочаквано, — ти наистина си невероятен, Сол.

— Всички така разправят — отвърна той. — Само че не разбирам това какво общо има с цялата работа.

Докато седеше с него в „Старбъкс“, ни повече, ни по-малко „Старбъкс“, не в готиното фоайе на някой готин хотел, тя отпиваше от двойното еспресо и преди да се усети, вече разказваше на Сол не само за конференцията и за намесата на лейди Фаръл, а и за своята великолепна идея. Остана изненадана, че споделя с него, но неочаквано се почувства странно спокойна и сигурна. Нямаше начин той да се разприказва пред когото и да било.

— Това е страшно хитро — зяпна я той. — Впечатлен съм. Ти наистина имаш невероятен ум, знаеш го, нали?

— Благодаря. Напоследък обаче не се чувствам по този начин.

— Сигурно.

Последва мълчание, след това той заговори отново:

— Искрено се надявам, че и през ум не ти минава да пропилееш идеята само за един или два аутлета.

— Може да се наложи.

— Това би било проява на пълна глупост.

— Благодаря. Алтернативата е да намеря още няколко милиона. Колкото и да е странно, оказва се, че не е никак лесно да ги намериш.

— Не, разбира се — отвърна той нетърпеливо. — Мислех, че ти е ясно.

Тя въздъхна.

— Сол, имаш невероятно чувство за хумор, а?

— Това вече не го казват всички — отвърна той. След кратко мълчание заговори отново: — По този въпрос ли беше срещата ти?

— Да. И, разбира се, ти си прав. Всеки, който знае за идеята, а става въпрос за трима души…

— Това е добре — прекъсна я той.

— Да. Както и да е, всички казват същото. Трябва да се прицеля глобално. За съжаление това означава още пари. Много повече.

— А инвеститорите казват не.

— Точно така.

— Глупаци — заяви той. — Виж, много ми се иска да остана, но трябва да вървя. А ти трябва да намериш отнякъде парите. Наистина трябва.

— Благодаря ти за съвета — отвърна тя.

— Пак заповядай. Когато имаш нужда, просто звънни.

Докато чакаха навън за таксита, се случи нещо необикновено; той неочаквано пристъпи към нея и я прегърна. Беше предпазлива, кратка прегръдка, въпреки това си беше прегръдка; вместо да го отблъсне, както си му е редът, тя се притисна в него, обърна глава и я отпусна на гърдите му, усети прилив на чувства, не сексуални, просто вълнение, завладя я усещането, че се е случило нещо важно, макар самата тя да нямаше представа какво точно.

И тогава, докато чакаше нежни думи, думи на обич, тя усети как той я пусна, вдигна ръка и извика:

— Такси!

Тя прихна, защото нямаше какво друго да направи.

— Защо се смееш? — попита той почти обидено. — Мислех, че бързаш.

— Бързам — потвърди тя — и ти благодаря.

След това се вдигна на пръсти и го целуна съвсем лекичко по устните и преди той да успее да реагира, се качи в таксито и му помаха за довиждане.

Минута по-късно получи есемес от него. „Гледай да не се тревожиш. Всичко ще бъде наред. Обади ми се, ако искаш.“

Щеше да е хубаво, ако имаше някакъв романтичен, дори сексуален намек, но знаеше, че няма такова нещо. Все едно, докато таксито пътуваше през Хампстед, тя се отпусна назад и погледна през прозореца усмихната. В този момент й се прииска да има нещо — разбра го твърде неуместно.

Трябваше да се каже, трябваше да се направи. Повече от половин век си беше мълчала, не спореше, обръщаше другата си буза, когато и се подиграваха, затваряше си очите за екстравагантностите й, за грубостта, която проявяваше към всички, искаше й се баща му да го направи, да проговори, да се изправи пред нея. Той обаче така и не го направи и Бърти реши, че баща му е страхливец. Очарователен, красив, доста мързелив страхливец. Понякога беше грозна гледка да наблюдава как Корнилиъс не смее да се изправи срещу нея, как й позволява да обижда хората, да ги принизява, да не зачита чувствата им.

Помнеше разногласията им при покупката на апартамента в Брайтън, новата бавачка, която двамата с Каро ненавиждаха, изпращането му в пансион на осем години, всички неща, които баща му не одобряваше, но така и не намери сили да им се противопостави. Опита се да получи подкрепата му за проблемите си в училище, обърна се към него разплакан, призна, че е много нещастен, че му е мъчно за дома, че се напишква в леглото, че го бият. Не спомена най-лошото, защото дори не беше в състояние да намери думите, въпреки това…

— Стига глупости, мойто момче — отвърна Корнилиъс. — И аз не обичах кой знае колко частното си училище, поне отначало, но после свикнах. Не ми се отрази зле, само това мога да ти кажа със сигурност.

— Поне ще помислиш ли, моля те, татко. Поговори с мама.

Баща му обеща и очевидно бе говорил с нея, защото Атина дойде да говори с него. Попита какви били тези дивотии да се махне от „Сейнт Питърс“? Училището било изключително, директорът бил очарователен, а старшият учител много мил човек.

— Изобщо не е мил, отвратителен е! — изкрещя Бърти и избухна в сълзи, а тя го погледна злобно и заяви, че ако се държи като ревливо бебе в училище, нищо чудно, че не може да си намери мястото, никой няма да го уважава и да отделя време за него, затова той просто млъкна, не каза и дума повече за старшия учител и за ужасните неща, които правеше. Тя все едно нямаше да разбере.

Никой не се опълчваше на Атина и тя ставаше все по-ужасна, дори си позволяваше да унижава Корнилиъс в заседателната зала. Бърти, принуден да наблюдава и слуша, мислено се пренасяше отново в кабинета на господин Кийт, знаейки, че е безпомощен, че не може да направи нищо, за да спре всичко това.

Сега обаче можеше.

Обади й се, за да се уговорят да отиде до апартамента една вечер, когато е сигурен, че ще бъде сама и ще му обърне внимание, а междувременно продължи да си търси нова работа и адвокат, който да се заеме с развода му.

През останалото време кротуваше зад затворената врата на кабинета си, избягваше всички, най-вече Лара. Знаеше, че ако тя каже една-единствена дума, продиктувана от любезност и любопитство, ако само попита как е, той няма да може да замълчи. След като няколко пъти отказа предложения за обяд, питие и дори кафе, Лара се отдръпна.

Той не говореше сериозно, разбира се, че това не е сериозно. Хората, които разправят, че ще го направят, никога не го правят. Това просто беше зов за помощ. Той беше луд. Или най-малкото полудяваше.

Започна се на следващия ден, когато се върна в офиса след разговор с Бианка за идеята.

Есемесът гласеше: „Ако ме отритнеш сега, ще се самоубия. Говоря сериозно.“

Тя погледна написаното и в гърлото й се качи горчилка. Изтича в тоалетната и повърна. Това беше отвратително, ужасяващо. Чу пристигането на нов есемес и трепна. Добре че този беше от Джонджо.

„Здрасти. Свободна ли си довечера?“

Веднага пусна отговор. „Съжалявам, не съм. Утре?“

Просто не можеше да се види с него, не и докато се разиграваше този кошмар.

Щом се върна в офиса си, чу, че пристига нов имейл и погледна уплашено екрана.

Едва сега разбра какво е усещането, когато някой те преследва.

Мили слезе в кухнята. Изглеждаше ужасно. Личеше й, че е напълно изтощена, лицето й беше пребледняло, под тъмните очи се бяха впили тъмни кръгове. Освен това беше отслабнала много. Досега не беше забелязала, че блейзърът й буквално виси на раменете. Що за майка не забелязва подобни неща? Господи, да не би да е станала анорексичка?

— Миличка, хапни нещо за закуска.

— Не искам да закусвам.

— Миличка, трябва да похапнеш нещо. Искаш ли гофрета с кленов сироп?

— Казах ти, че не искам нищо. Не ме ли чу? Ще повторя. — Тя повиши глас: — Не искам нищо! Разбра ли? Сега тръгвам. Чао.

Когато входната врата се тръшна, Бианка скочи, за да я повика, след това осъзна, че няма никакъв смисъл. Погледна през прозореца и сърцето й се сви. Мили се влачеше по улицата с наведена глава. Трябваше да направи нещо, за да й помогне, помисли си Бианка, прободена от ново чувство за вина.

Ако я тормозят, то тогава в училище трябва да знаят — нали все приказват по тези въпроси, нали уверяват родителите, че непрекъснато следят за подобни прояви и не ги допускат. Дали да не направи свое разследване, но е толкова заета. По-късно днес ще пусне имейл на госпожица Съдърланд и ще поиска среща, но точно сега трябва да се заеме с работа…

Мили нямаше сили да посрещне още един ден, да издържи още един час, дори още една минута в „Сейнт Катрин“. Бяха я пречупили. Бяха я победили.

Тръгна по Хавърсток Хил, след това по Аделейд Роуд към Суис Котидж и влезе в мола, където двете с Джейс бяха прекарали много часове, и продължи към кафенето.

— Прекрасни са, лейди Фаръл. Наистина са много красиви.

Един господ знаеше колко й беше струвало, за да може сега да се възхити на прототипите за опаковката на парфюма, който Атина възкресяваше. Наистина беше красива: тъмна, тъмночервени букви на бял фон, думата „Страст“ надраскана небрежно върху кутийката.

— Много се радвам, че ти харесва. Това е шишенцето, което ти намери, напомня за дизайна на „Арпеж“. Ние, разбира се, трябва да направим нещо оригинално. Истинско престъпление е да поевтиняваме цялото това нещо с проста опаковка.

— За съжаление това ще утрои цената.

— По наше време щеше да се приеме като инвестиция. Както и да е… Сега много се извинявам, но имам среща в лабораторията.

Която не би трябвало да провеждаш, помисли си Бианка, както ясно казах неведнъж. Усмихна се немощно на Атина и се върна в кабинета си. Сузи искаше да се срещне с нея, а Майк и Хю щяха да пристигнат след петнайсет минути.

— Здрасти.

Мили скочи и вдигна поглед от телефона си. Пред нея бе застанала жена в полицейска униформа. На няколко метра зад нея стоеше още една.

— Здравейте — отвърна тя предпазливо.

— Днес не си ли на училище? — попита жената.

— Ами… да. Да, разбира се. Бях на зъболекар.

— Така. В кое училище учиш?

— В „Сейнт Катрин“. Челси.

— Доста далече оттук, нали?

— Да — отвърна Мили, — но там учат момичета от цял Лондон.

— След като си била на зъболекар, не трябва ли вече да отиваш на училище?

Мили започна да разбира защо я разпитват. Изглежда, двете жени от полицията мислеха, че е избягала от училище.

— Чакам мама — отвърна тя, неочаквано осенена от вдъхновение. — Тя ще ме закара.

— А тя къде е? Не беше ли с теб при зъболекаря?

— Ами… не. Тя е много заета.

— Ясно. Къде живееш?

— На П-примроуз Хил — отвърна Мили.

Започваше да й прилошава.

— Луси! Здрасти. Какво правиш, защо се луташ по коридора? Баща си ли търсиш?

Бианка много харесваше Луси; беше убедена, че има невероятен талант като гримьорка. Освен това беше трогната от предаността и обичта към баща й. Да, беше ясно, че обожава баба си, но никой не е съвършен.

— Добро утро, госпожо Бейли.

— Моля те, казвай ми Бианка. Госпожа Бейли е подходящо за много възрастен човек. Надявам се, че все още не си ме поставила в тази категория.

— Не, разбира се! Нали нямаш нищо против, че съм тук. Търся татко, но също така гледам да убия малко време, докато чакам бабчето. Тя, изглежда, има среща, а пък кабинетът й е заключен. Обеща да ме заведе на обяд. Ще… ще празнуваме. Току-що ме наеха за два дена за лондонската Седмица на модата през април. Направо не мога да повярвам! Стана благодарение на голяма благотворителна кампания, в която участвах — добре че се включих, — и се е разчуло, сигурно така е станало.

— Луси, това е страхотно! Хората са готови на всичко за такава поръчка! Браво. Ако не можеш да откриеш баща си, ела и седни в офиса на Джемайма и пийни едно кафе.

— Супер. Много ти благодаря.

Бианка влезе усмихната в кабинета си; ако и Мили беше очарователна като нея, с толкова лек характер, щеше да се радва много.

Джемайма, необичайно поруменяла, надникна в кабинета.

— Извинявай, Бианка, но тук има едни хора… дали би могла… може ли… моля те, излез. Важно е.

— Какво става, Бианка? Да не би лейди Фаръл да се е върнала?

— Не, не, няма нищо общо с нея. Това е… въпросът е личен.

— За бога! Добре, идвам. Бихте ли ме извинили — обърна се тя към Хю и Майк.

Излезе в приемната… и земята под краката и се олюля. Там чакаше Мили, лицето й обляно в сълзи, въпреки това изпънала дръзко гръб, а до нея бе застанала жена в полицейска униформа.

Как се е случило, питаше се Бианка? Как е възможно да отгледа дъщеря, която не само че е избягала от училище, не само че полицай я води в офиса й, ами крещи като обезумяла.

Каза й, че била тъпа, гадна, егоистична гаднярка, която пет пари не дава за нея, че ако наистина е забелязала, че нещо не е наред, е трябвало да отиде в училището и да разбере какво става, но тя била толкова заета със скапаната си работа, че дори не била забелязала какво преживява.

— Напротив, забелязах — повтаряше безпомощно Бианка. — Молих те много пъти да ми кажеш, но ти не…

— Значи не можа да забележиш, че вече не се срещам с приятелките си, че не ме канят никъде, че изобщо не излизам? Ами татко, напоследък е станал същият като теб, изобщо не разговаря с мен. Полудял е по онзи тъпак, кретен и скапаната си работа. Мразя те, мразя ви и двамата с вашето миличко това, миличко онова! Майката на Джейс с всичките й гаджета и разни там проблеми е по-добра майка от вас!

— Коя е Джейс?

— Приятелката ми. Единствената ми приятелка.

— Аха, значи става въпрос за момичето, с което си била, когато си срещнала Руби на Примроуз Хил…

— Да. Дебелото, пъпчиво момиче, което ти не би одобрила, което е мило, благородно и наистина го е грижа за мен, което ти не би допуснала у дома от страх какво ще кажат приятелите ти и другите майки, майката на Кари, на Сараджейн и Анабел и всички онези момиченца, които говорят толкова изискано и повтарят толкова сладко „Благодаря, че ме поканихте, госпожо Бейли“, заради които ми се иска да съм умряла и… господи, цялата ти ценностна система е отвратително противна!

Докато следеше този монолог, полицайката зададе въпроси, попълни формуляр и я накара да го подпише, след това си тръгна.

Мили спря да крещи.

Джемайма се върна.

— Много се извинявам, Бианка, но Майк иска да си кажете няколко думи набързо, след това ще тръгват, но договорът трябва да се подпише, очевидно не може да чака повече…

— Господи! — Договорът беше жизненоважен. — Мили, би ли ме изчакала пет минутки?

Мили сви рамене.

— На мен ми е все тая — отвърна момичето.

— Мили, ела, ако искаш, ела в моя офис, имам купища списания. — Каза го високото русо момиче, което беше с майка й, когато я доведоха.

— Предпочитам да остана тук, благодаря.

— Мили… — Заговори друго момиче, много по-младо. — Налага ми се да изчакам баба половин час. Искаш ли да отидем да пием шоколад? Може ли, госпожо Бейли?

— О, Луси, много мило. Сигурна съм, че на нея ще й хареса, нали миличка?

Мили отново сви рамене.

— Добре.

Тръгна след Луси и поради незнайно каква причина се почувства малко по-добре. Сигурно защото бе засрамила много майка си. Това бе нещо като отмъщение. Жалко, че не пушеше. Поне да бяха намерили трева у нея…

— Няма да те питам какво става — каза Луси, когато се настаниха на маса в „Старбъкс“, — но мога да си представя. Сигурно се чувстваш адски гадно. Но пък майка ти е много готина. Сигурна съм, че отношенията ти с нея не са чак толкова зле.

— Тя ли? Готина?

— Боже, и още как. Моята майка изобщо не е такава — добави Луси. — С баща ми е добре. Работи във „Фаръл“; беше в офиса, когато ти пристигна.

— И той ли работи тук?

— Ами, да. А, ние всички сме от семейство Фаръл. Баба и дядо са създали фирмата.

— Леле! — Мили забрави да се прави на нещастна и надменна. — Значи баба ти е лейди Фаръл? Чувала съм мама да говори за нея.

— Точно така. Тя е готина, въпреки че е на осемдесет и отгоре.

— И ти ли работиш за тях?

— Да. Не съм на пълен работен ден, само гримирам, създавам имидж. Това ми беше работата на търговската конференция. Гримьорка съм. Тази сутрин получих страхотна поръчка, да правя грима на така наречената лондонска Седмица на модата.

— Знам какво е — закима Мили. Изведнъж се почувства много по-добре. — Каква страхотна работа имаш. Гримьорка! Ето това е смислена работа. Хубава работа. Много по-добре от адвокат. Баща й много харесваше адвокатската професия.

— Да, супер е. Тежка работа, но на мен ми харесва. Бях в университета, но прекъснах, за да се запиша в школа за гримьори — ухили се тя на Мили. — Родителите ми пощръкляха, все едно бях излязла да си изкарвам прехраната на улицата.

— Какво? — ахна Мили. — Ама че жалка работа.

— Нали? Те обаче мислят праволинейно. За родителите говоря.

— На мен ли го казваш?

— Сигурна ли си, че не искаш мъфин?

— Ами…

— Хайде. И така… — Тя погледна небрежно Мили. — Кажи ми за училището. Как е там?

— Гадост — отвърна Мили. — Пълна гадост.

След тези думи избухна в сълзи.

Четирийсет и първа глава

Беше трудно да си представи нещо по-лошо. По-унизително, по-объркващо, по-потискащо. Всичко останало — личният неуспех на конференцията, пропадането на бранда „Фаръл“, подмолните действия на лейди Фаръл, дори връзката й с Патрик, която се променяше толкова драстично, но неумолимо пред очите й, — какво значение имаше всичко това, след като беше предала детето си, любимото си първородно дете, подложено на толкова изтънчена жестокост, на толкова зверски мъчения всеки ден. Как бе възможно да не види нищичко?

Как бе възможно да е толкова сляпа, толкова вглъбена единствено в себе си? Как бе възможно да остави всичко в ръцете на едно друго дете, което тя щеше да отпрати (знаеше го), защото не заслужава вниманието й, да осигури вместо нея обич, подкрепа и разбиране? Какъв срам, че не приятел, а служебно лице бе привлякло вниманието й към нещастието на Мили и опасността, в която се намираше.

Денят се оказа дълъг и мъчителен; ужасът беше още по-голям, защото всичко се разкри пред толкова много хора, които изпитваха известно уважение към нея. У дома, след като вече не беше ядосана и баща й се бе върнал, Мили им разказа всичко, с най-малките сърцераздирателни подробности, почти делово с безизразно лице. Когато приключи, тя заяви, че иска да се качи в стаята си, а те нямаха сили да се погледнат, толкова мрачни, потиснати и виновни се чувстваха. Седяха дълго, след като Мили най-сетне си легна, напълно изтощена, и разговаряха, обсъждаха, предлагаха.

Разбраха, че нещата трябва да се променят, опитаха се да намерят изход, но положението бе станало толкова взривоопасно, толкова несигурно от гледна точка на вина и лични амбиции, че се страхуваха да продължат.

Бианка не спираше да се пита има ли изход от това положение, ако Патрик не се върне на работата, която мрази, или ако тя не се откаже от работата, която обича.

— Е — заяви Патрик и доля уиски за трети път след вечеря, — най-малкото трябва да отидем в училище, да поговорим с госпожа Блакман, да й кажем какви гадости са се случвали под високомерния и нос.

— Съгласна съм — кимна Бианка. — Ще й позвъня още утре сутринта. Ще й съобщя, че Мили ще остане у дома известно време.

— А ти… ти ще останеш ли с нея? — Гласът му прозвуча измамно невинен и тя посрещна погледа му.

— Доколкото мога.

Разговорът прекъсна тук.

Срещата бе определена за следващия понеделник; междувременно изпращаха домашните на Мили у дома. Тя си стоеше кротко в стаята и едва в събота излезе, за да се срещне с Джейс. Бианка й предложи да покани Джейс у дома.

— Не, мамо — отвърна Мили, новата, неумолима Мили, — ще се стъписа още на входната врата. Достатъчно й е, че знае къде живея, в кое училище уча и всички други глупости.

Бианка се отказа да спори, макар да беше сигурна, че щом Джейс е приела положението на Мили дотук, ще успее безпроблемно да преглътне и останалото.

В неделя, след чая, Мили заяви, че не иска да ходят при госпожа Блакман.

— Мислих по въпроса — призна тя. — Не искам да ходите. Няма никакъв смисъл. Те пак ще победят. Говоря за Кари и останалите.

— Мили! Трябва да бъдат изключени!

— Няма да стане. Не могат да изключат целия клас. Не забравяйте, че всички до една участваха.

— Могат да изключат поне инициаторите. На първо място Кари.

— Кари е великолепна актриса. Ще лъже и ще маже, ще бъде нейната дума срещу моята. Истината е, че тормозът ще продължи и занапред. Не можете да го спрете. Фейсбук, есемеси… Няма къде да се скрия. Дори да ме преместите в друго училище. Никой не може да накара Кари да се засрами. Тя е отвратителен човек. Не искам да ходите.

— Мили, трябва да се направи нещо по въпроса. Ти трябва да ходиш на училище, налага се, смела си и трябва да се замислиш да се върнеш.

— Може. Само че след седмица или две. Искам да победя. Ако обаче напусна, ще излезе, че те са победили.

— Миличка, виж какво става с живота ти. Не можеш да се справиш с всичко това сама. Не ми е приятно да го кажа, но ти трябва помощта на възрастен човек.

Мили го погледна.

— Знам. Но трябва да бъде правилната помощ.

— Ти си много специална… — Джонджо погледна Сузи от леглото. Отидоха да вечерят, след това в един момент погледите им настоятелно се срещнаха и това бе достатъчно. Без да си кажат и дума, се разбраха, че си губят времето, въпреки че си говорят приятно и се забавляват чудесно. Джонджо плати за вечерята, остави огромен бакшиш, спряха такси бързо, което бе добре, тъй като и двамата бяха толкова нетърпеливи да са заедно, да притиснат устни, да усетят топлината на кожата си, изглеждаха толкова подходящи един за друг, настроени на една и съща вълна.

Сигурно това е любовта, помисли си объркано Сузи, докато привличаше Джонджо към себе си, не спираше да го целува, сякаш отдавна не го бе правила, и почти го каза, но след това се отказа, а той също мълчеше.

— Е… кажи какво мислиш? — подкани я той, намерил компромис за разговор.

— За кое?

— За нас двамата и поотделно — уточни той. — Мислиш ли, че връзката ни е важна, мислиш ли, че това, което става между нас, е важно?

— Разбира се — потвърди тя, — невероятно важно. И невероятно прекрасно.

Тогава той й каза, че е специална.

Двамата, удобно сгушени един в друг, заспаха бързо и тя се стресна, когато телефонът му звънна и чу гласа му.

— По дяволите! — скочи той от леглото. — Това е вторият ми будилник! Първият не се е включил. Ще ти донеса кафе, след това трябва да взема душ.

И тогава се случи. Тъй като от пет минути се чувстваше в безопасност, мразеше онова, което правеше, но знаеше, че трябва да го направи — то я тормозеше някъде дълбоко, несъзнателно, затова бръкна в чантата си, извади телефона и… Господи, боже мой, имаше поне дванайсет есемеса, всички до един от Хенк, повтаряха се дословно — говорел сериозно, щял да се самоубие, ако тя не се свърже с него през деня, точно това щял да направи, не можел да живее без нея, обичал я и знаел, че и тя го обича, и докато седеше и стомахът и заплашваше да се преобърне, на лицето и се изписа ужас, последван от чувство на вина, и тя трескаво набра номера му.

— Хенк, Хенк, чуваш ли ме? Сузи се обажда, добре ли си?

В същия момент чу гласа на Джонджо.

— Какво става? Какво се е случило?

— Не мога да ти кажа — отговори тя, обезумяла от връхлетялото я нещастие и от шок. — Наистина не мога. Много се извинявам. Трябва да… трябва да проведа този разговор.

— Давай — каза той и гласът му внезапно прозвуча грубо и гневно, — не ми обръщай внимание. И без това излизам след пет минути. А може ли да те помоля да изчакаш, докато изляза.

— Да… не… да, разбира се, че ще изчакам — отвърна тя и най-голямото й желание беше да му обясни, но как да го направи и какво ли ще си помисли той? Как да му каже, че в известен смисъл го лъже, че в живота й все още има мъж, друг мъж, че го е излъгала, че въпросният мъж я заплашва да се самоубие, ако не се върне при него.

Всичко това щеше да прозвучи празно и грозно на фона на споделеното през изминалите няколко великолепни часа, на близостта, на щастието на ръба на любовта. Какво обяснение да даде, което да е достоверно, да го накара да разбере? Може би истината? Само че как ли ще се отрази това на него, на връзката им?

В апартамента, който сега делеше с приятели, Хенк направи силно кафе, докато чакаше търпеливо следващото й обаждане. Разполагаше с предостатъчно време. Разбра, че я е разтърсил из основи.

— Не знам колко пъти трябва да ти го кажем, Бианка. Няма повече пари. Ако успехът на „Фаръл“ зависи от това, така, както го описваш, може би трябва да премислиш цялата си стратегия. Може би е малко неубедителна. Сега ни чака друга среща, така че може ли…

Бианка се изправи и посегна към палтото си. Фактът, че нито Майк, нито Хю проявиха готовност да й помогнат, показваше колко са й ядосани.

Излезе в студената февруарска вечер с пълното съзнание, че няма представа как да постъпи. Това усещане напоследък ставаше до болка познато.

Реши да се прибере. Беше едва пет, но тя много се стараеше да е вкъщи при Мили и щеше да се заеме с повечето неща — дори с всичко — по-късно, когато къщата утихне.

Обади се на Патрик, който работеше у дома, и му каза какво предлага.

— Много ми се иска да поговорим и за нещо друго, няма нищо общо с Мили, за един проблем, с който не успявам да се справя…

— Звучи добре — отвърна той, — но всъщност трябва да отида в офиса, защото Сол иска да прегледа едни документи с мен и…

— Патрик, и утре е ден.

— Не става утре — отсече той. — Утре заминавам за Ексетър.

— Ексетър ли! Не си ми казал. Защо?

— Не знам, Бианка. През последните дни си бях почти непрекъснато вкъщи, Сол прояви разбиране и…

— Нима? Трябва да му позвъня и да му благодаря. Наистина не разбирам защо да не можеш от време на време да работиш вкъщи, след като изрично подчерта, че е възможно.

— Да, но на практика не се получава. Сигурен съм, че знаеш. Поне бях вкъщи повече от теб въпреки всичките ти сладки приказки.

— О, хайде стига! — извика Бианка. — Ако знаеш с какъв кошмар трябва да се справя.

— Колко необичайно. Виж, най-добре ще бъде, ако се прибереш по-скоро, защото обещах на Руби да й помогна с един проект, така че ти можеш да го направиш вместо мен. А пък Фърги трябва да прегледа един куп тестове и…

— Да, да, да, добре, идвам — отвърна уморено Бианка. Усещаше как Патрик бързо се измъква от задълженията си в деня на Мили, както го наричаше тя. Той не беше същият Патрик, за когото бе омъжена допреди шест месеца. Не беше сигурна кое чувство преобладава у нея, но със сигурност имаше и страх. Освен това се чувстваше безкрайно самотна.

Сузи се съгласи да се срещне с Хенк в един бар близо до къщи. В известен смисъл беше опасно, но в същото време се чувстваше по-сигурно, тъй като знаеше, че може да се прибере бързо, ако той започне да се държи гадно.

Прегледа в Гугъл съветите при закани за самоубийство и единственото, което осмисли, беше, че процентът сред младите е станал по-висок и че има телефонна линия за помощ. Господи, трябваше й помощ, за да се справи с тази работа.

Още повече се страхуваше да не изгуби Джонджо, а той мълча цял ден, нямаше есемеси, нито имейли, само отложи срещата им следващата вечер без каквото и да било обяснение.

Съгласи се да се срещне с него в шест и половина и в пет и половина отиде в дамската тоалетна, за да се приготви. Искаше да изглежда точно обратното на сексапилна, затова изтри почти всичкия си грим и си върза косата.

Вратата се отвори. Влезе Джемайма и й се усмихна в огледалото.

— Струваш ми се изморена. Да не би да работиш цяла нощ?

— Ами… нещо такова.

— Голяма си късметлийка. Де да беше и при мен така.

— Не си го и помисляй — отвърна Сузи и под напора на нова вълна страх се разплака.

— Сузи, Сузи, какво става? Напоследък ми се струваше толкова щастлива. Нали не си се върнала при старото си гадже? Говоря за онзи, който те биеше.

Сузи я зяпна.

— Аз… не, не точно. Ти как…

— Стига де! — прекъсна я Джемайма и я прегърна през раменете. — Не съм чак толкова тъпа. Всички се прибраха, освен Бианка. Да отидем в моя офис да си направим кафе.

— Не, не — отказа Сузи. — Трябва да се срещна… с един човек в шест и половина.

— Пусни есемес, че ще закъснееш половин час. Не можеш да излезеш в това състояние. С кого е срещата? С новото гадже ли?

— Не — разплака се отново Сузи. — О, Джемайма, каква ужасна бъркотия.

— Виж — Джемайма я побутна към офиса си, — върви да седнеш, а аз ще донеса кафето.

След ужасния ден, който прекара в оплакване на щастието, превърнало се в нещастие, наскърбен и шокиран дори повече, отколкото когато откри, че жена му изневерява, Джонджо чакаше пред асансьора, от който слезе Патрик.

— Здрасти — поздрави безжизнено той.

— Здрасти — отвърна Патрик. — Как си?

Джонджо беше твърде нещастен, за да лъже.

— Зле, след като питаш. Идваш или си тръгваш?

— Тъкмо пристигам. Имам среща със Сол. Само че са го задържали, така че ще трябва да почакам два часа.

— Да ти се намира време за едно питие?

— Защо не? Иначе трябва да се занимавам с архитектура от времето на крал Джордж. Руби работи над някакъв проект.

Джонджо се насили да се усмихне.

— Мислех, че Сол те е освободил от новите проекти. Ела, по едно бързо няма да ни се отрази зле.

В бара, след като изпи половината бира, Патрик заговори:

— Всичко наред ли е?

— Да, разбира се.

— Сериозно? Стига, Джонджо, не ме накара да изляза, за да обсъждаме времето.

— Знам. Само че не ми се говори.

— Дай да видим как ще тръгне. После може да си говорим за времето.

— Това е просто ужасно — каза Джемайма. — Горката. Опитай се да го убедиш да отиде при психиатър или психотерапевт, не просто при психолог, както ти е казал. Предложи да отидеш с него, ако ти позволи. — Тя замълча и погледна Сузи, след това продължи с известно колебание: — Знаеш ли, Сузи, самоубийството е най-агресивният акт. Принуждава всички да мислят за този човек до края на живота. А човекът казва: повече не издържам, сега ти ще трябва да издържиш. Завижда ти, че животът ти върви напред, и насочва агресията си към онова, което го е наранило — в случая ти.

Сузи не откъсваше очи от нея.

— Знаеш много по въпроса.

— Точно така — въздъхна Джемайма. — От години уча за психотерапевт. Все не мога да си взема изпитите — призна тя.

— Не може да бъде! — възкликна Сузи, забравила нещастието си. — Джемайма, това е невероятно. Защо не си споменала досега?

— Не исках хората да знаят. Най-вече Бианка — тя щеше да реши, че не съм отдадена на работата. Нали няма да ме издадеш?

— Разбира се, че няма. Господи, от теб ще стане великолепен специалист. Искам ти да си мой психотерапевт.

— Не бива дори да си играя, защото не съм квалифицирана. Но съм научила много. Знам обаче предостатъчно за самоубийствата — едно от проучванията ми беше на тези тема.

— Радвам се, че мислиш, че съм на прав път.

— Точно така. Мисля обаче, че тази работа е много опасна. Искаш ли да дойда с теб тази вечер?

— Не, той направо ще изперка.

— Позвъни ми в мига, в който прецениш, че не успяваш да се справиш. Той е насилник, Сузи.

— Каза, че ходи на специалист заради тази работа. А от последния път не съм забелязала подобни прояви. Освен че едва не изби вратата ми — добави тя, — когато му казах, че има друг.

— Какво? Трябваше да отидеш в полицията.

— Знам, знам. Но ми се струва… Както и да е, съседите на долния етаж му казали да си тръгне и той ги послушал.

— Много интересно — отвърна Джемайма, — че се е отказал толкова лесно. А кой е другият?

— Вече никой — умърлуши се Сузи и отново се разплака.

— Мислех си… почти бях убеден, че съм открил подходящата — призна Джонджо. — Страхотно парче, Патрик… всъщност ти я познаваш… беше на партито на Гуиневир. Всичко вървеше толкова добре… Само че тя ми изневерява. Има си друг.

— Откъде знаеш?

— Чух я да разговаря с него. Седеше в леглото ми, за бога, каза, че е истинско облекчение, че чува гласа му.

— Всъщност — заяви Патрик — ти не си чул целия разговор. Попита ли я за какво става въпрос?

— Разбира се, че не я попитах! Не исках да слушам замазани извинения. Просто отидох на работа. Тя ми беше оставила кратка бележка, в която твърдеше, че иска да обясни, но… много е трудно да обясниш подобно нещо!

— Може да е бил баща й. Според мен не бива да я заклеймяваш, преди да получиш доказателство, че наистина е виновна. Признавам, че звучи малко откачено. Само че не се знае. На твое място щях да отида и да разбера какво точно става. Поговори с нея.

— Патрик, просто не мога. Чувствам се като пълен загубеняк.

Той изглеждаше доста добре, не беше нито с изпито лице, нито с уморени очи, както очакваше.

— Здрасти. — Той стана, целуна я по бузата и й посочи да седне.

— Извинявай, че закъснях. Нали получи есемеса ми?

— Да, да, получих го.

— Просто трябваше да…

— Да работиш до късно. — Той се усмихна широко. — Какво ще пиеш?

— Бяло вино с газирана вода, ако обичаш.

Можеше да отпива от напитката дълго време, без да се напие, и нямаше да изглежда така, сякаш не пие, което би изглеждало малко началнически.

— Как върви?

— Добре, благодаря. Да. Работата върви добре. Ами при теб?

— А, добре. Да, вече имам работа като асистент на един студиен фотограф.

— Така ли? Браво! Как минаха снимките за „Скеч“?

— Помниш значи! Добре. Много добре даже. Искат да направя нови.

— Хенк, много се радвам за теб.

— Благодаря.

— Хенк… Хенк, трябва да поговорим отново.

— За какво?

— Знаеш за какво. За твоите… за есемесите ти. Ужасно е, че ги получавам, просто ужасно. Виж, мислих много и…

— Приключи ли с онзи тип?

— Нямах намерение да кажа подобно нещо! Аз… мисля, Хенк, че имаш нужда от помощ. От професионална помощ, не само от психолог.

— Нищо подобно. Просто ти трябва да се върнеш. Тогава ще се оправя.

Господи, помисли си Сузи, той наистина е луд. Трябваше да бъде особено внимателна.

— Всичко беше толкова хубаво — каза той с почти жален глас. — Беше ни много гот заедно. Наистина не разбирам… честна дума, не разбирам къде се обърка.

Сузи усети, че тук може да изгради стратегия.

— Да, навремето ни беше добре заедно — отвърна предпазливо тя, — но нещата се промениха.

— Но защо? Как стана? Не разбирам.

— Тъкмо затова смятам, че имаш нужда от помощ. Защото не разбираш. Според мен трябва да отидем и да се срещнем с някого, да поговорим по този въпрос. За да разбереш. Аз също ще разбера по-добре.

— Така ли мислиш, сладурче? Мислиш ли, че това ще помогне?

— Да, така мисля. Искаш ли да се опитам да намеря подходящ човек?

Последва дълго мълчание.

— Да — отвърна той, — може би.

Може би трябваше да послуша Патрик и да даде шанс на Сузи. Поне да й обясни. След това едва ли щеше да стане по-зле, дори той да беше прав и тя наистина да му изневеряваше. Поне щеше да разбере какво става. Да, щеше да го направи. Щеше да вземе такси и да отиде да я види. Щеше да поговори с нея. Нямаше да я предупреди, че отива, защото тя щеше да разполага с време, за да покрие следите му… ако наистина имаше връзка с другия…

— Апартаментът, в който сега живееш, Хенк, как е там?

— Има какво да се желае, но всички много ме подкрепят.

— Теб ли?

— Да. Разбира се. Ти за кого си мислиш?

Неочаквано агресията се опита да изплува отново и тя потръпна вътрешно.

Погледна часовника си.

— Хенк, трябва да вървя. Извинявай.

— Мислех, че ще… мислех, че имаме повече време.

— Не, прекъснах работата си, така че трябва да довърша.

— Добре, добре, значи трябва да съм доволен от мижавото подаяние, така ли?

— Моля те, Хенк. Не съсипвай всичко. Беше ми приятно да те чуя, че говориш за работата си, че изглеждаш по-добре, отколкото очаквах… притеснявах се за теб.

— И това е нещо. Важното е, че те е грижа за мен, дали съм жив или мъртъв.

— Хенк, разбира се, че ме е грижа за теб, стига глупости!

— Добре — отвърна той, — тогава всичко е наред. Какво ще правим?

Неочаквано тя се уплаши и отново остана без дъх. Нито знаеше какво да прави, нито как да постъпи, но трябваше да се отърве от него.

— Е — започна тя и призова цялата си воля, за да заговори нормално, — сега обаче трябва да се прибирам. Извинявай.

— Добре — примири се той с нескрито съжаление. — Нали ще поговорим отново?

— Разбира се.

— Добре. Благодаря ти, че дойде. Ще те изпратя до вас, за да съм сигурен, че си се прибрала, като истински джентълмен. Не се притеснявай, няма да се опитвам да вляза насила. — Усмихна й се искрено, макар и малко мрачно.

Навън беше много студено; тя се сгуши в палтото и си върза шала.

— Да вървим — каза той. Стисна ръката и й тя му позволи. Струваше и се напълно безобидно. Тръгнаха един до друг.

— Какво ще правиш утре? — попита тя.

— А, чакат ме снимки за голямо модно шоу. Много скромна роля е отредена на моя милост. Но пък ще бъде интересно. За списание „Нау“.

— Наистина ли? Впечатлена съм. Нали ще помислиш над онова, което казах. Да започнеш да ходиш при професионалист.

— Ще помисля. Стига да обещаеш да идваш с мен.

— Казах, че ще идвам.

— Благодаря, сладурче. — Бяха пред входа. Тя спря, ужасена, че той ще поиска да се качи, но той се въздържа. Усмихна й се, пусна ръката й, наведе се и я целуна много нежно по устата. Тя се напрегна, постара се да се отпусне и след няколко секунди се отдръпна.

— Лека нощ, Хенк — каза тя, — пази се.

Влезе и затича нагоре, втурна се в апартамента си и врътна ключа два пъти, облегна се на вратата и затвори облекчено очи. Беше успяла и не беше чак толкова зле. Можеше дори да излезе нещо добро от цялата работа.

Джонджо, чието такси пътуваше съвсем бавно по улицата, докато се опитваше да види коя сграда е номер 82, неочаквано видя Сузи да излиза от един бар с някакъв мъж. Помоли шофьора да спре и остана да наблюдава как мъжът я хвана за ръка и двамата тръгнаха заедно, говореха си и се усмихваха, след това видя как мъжът се наведе и целуна Сузи по устата и тъй като не издържаше повече, почти изкрещя на шофьора да го откара обратно на Канари Уорф.

Хенк тръгна по улицата, доволно усмихнат. Тъпа нещастница. Адски тъпа нещастница.

Беше готов да затича и да не спира.

Четирийсет и втора глава

Скандалите им бяха ужасни. Ден след ден се заливаха с ужасни думи; Корнилиъс се чувстваше по-нещастен откогато и да било, обиден, отритнат, подценен.

Търговска къща „Фаръл“ западаше. Навремето будеше възхищение и й подражаваха, а сега вече и се подиграваха. Бяха намалили присъствието си във всички магазини, разполагаха с по-малко пари за промоции, персоналът беше унил, Атина непрекъснато вилнееше.

Флорънс беше единственото хубаво в живота му, същевременно му беше по-трудно откогато и да било да намери време, за да бъде с нея, но когато все пак намираше време, тя бе винаги щастлива, окуражаваше го, показваше му обичта си. Често си мислеше, че ако не е тя, отдавна да е напуснал Атина, а след това разсъждаваше натъжено, че този факт опровергава всяка теория, всяка философия за успешния брак.

Тя беше невероятно умна: една от малкото успешни промоции на „Фаръл“, осъществена в десетилетие на провали — червило с двойна текстура, по-твърда външна обвивка обгръщаше по-мека и лъскава сърцевина, — беше нейна идея. На среща за идеи тя предложи да се разработи този продукт и Атина изсумтя презрително, а по-късно представи идеята като своя. Когато Корнилиъс й напомни дръзко, че идеята е била на Флорънс, Атина категорично отрече, а Флорънс се защити, нещо необичайно за нея, и заяви, че много добре си спомня кога и как е предложила разработката на червилото — вече наречено червило „Нежно сърце“, — а мениджърът по продажбите я подкрепи.

Личните средства на семейство Фаръл също намаляваха: апартаментът в Брайтън бе продаден, както и някои от картините и прекрасните мебели, новите дрехи на Атина вече не бяха от колекциите на висшата мода, тя ги купуваше готови от магазините.

Времената не бяха щастливи и вещаеха още по-големи нещастия.

Една вечер, докато лежеше във ваната, Атина откри бучка на гърдата си. Последваха ужасни месеци на лечение, лъчетерапия, за да се смали туморът, после частична мастектомия и агресивна химиотерапия. Тя, разбира се, се държа смело, но иначе си остана невъзможна, защото приемаше случилото се за безобразие и го посрещаше, както и всички наоколо, с гняв и отмъстителност. Най-голям потърпевш беше Корнилиъс.

През повечето време Флорънс проявяваше търпение и разбиране, но една особено ужасна вечер му каза, че ако смята да говори единствено за Атина, колко била смела, колко била нетърпима, ще го помоли да си тръгне и да не се връща повече.

— Разбирам колко ти е трудно, Корнилиъс, всички се тревожим за Атина, но не искам да слушам в редките случаи, когато успяваме да се видим, с какво те е замеряла през изминалите седем дена — и буквално, и метафорично. Не ми доставя никакво удоволствие да чувам как се възхищаваш от куража й.

Последва шумен скандал и той си тръгна силно разгневен, отчаян, разхожда се по улиците часове наред, нямаше сили нито да се прибере у дома, нито да се върне при нея, а после минаха седмици, докато сключат примирие, и то не защото той я помоли за извинение, а защото каза на един журналист, че идеята за червило „Нежно сърце“ била на Флорънс. Този факт беше отразен на модните страници — за щастие точно когато Атина бе толкова слаба от химиотерапията, че не четеше почти нищо, но казаното уталожи гнева на Флорънс, както нищо друго не можеше да направи това. Освен това й помогна да осъзнае, с известна изненада, че е по-борбена, отколкото предполагаше; тя потърси Корнилиъс в офиса му и не само че му благодари, ами се извини за проявената враждебност.

Той тръгна от болничната стая на Атина по-рано от обикновено и прекара останалата част от вечерта с Флорънс; сдобряването им, не само емоционално, а и физическо, беше прекрасно. След това и двамата признаха, че не само не са се сетили за Атина, но и не са изпитали никакво чувство на вина през цялата вечер.

Отсъствието на Атина създаде много проблеми; трябваше да се одобряват продукти, да се пуснат рекламни материали, да се предвидят мостри; Корнилиъс правеше всичко по силите си, но му беше безкрайно трудно. Накрая помоли Флорънс да поеме част от работата. Флорънс, отначало предпазливо, след това с все по-голям ентусиазъм, се зае с новата си роля.

Морис Фулдс, главният химик, приемаше задачи и коментари от нея с облекчение, а не с неприязън, както тя се страхуваше, същото се отнасяше и за дизайнерите, а работните срещи с нея не бяха натруфените и често унизителни срещи, каквито провеждаше Атина Фаръл.

Всички забелязаха, че ежедневието им е много по-подредено, че работата върви по-леко и се почувстваха по-спокойни, а когато Корнилиъс приключи едно съвещание със съобщението, че Атина ще се върне скоро, първоначално за половин ден, разочарованието бе така зле прикрито, че никой човек не можа да си представи как Атина ще възвърне авторитета си.

Имаше и нов отклик за червилото „Нежно сърце“; Теа Грантли, редактор на женските страници в „Скеч“, журналист със силно развита интуиция, позвъни на Флорънс и поиска от нея интервю за работата и във „Фаръл“.

— Знам, че основното ви занимание е да управлявате очарователния магазин — започна тя, след като бе получила подробна информация от асистентката си, — но очевидно вие се занимавате с много повече работа, а материалът ще бъде изключително интересен за читателите, особено ако разкажете как сте поели толкова важни функции във фирмата.

Първоначално Флорънс реши да откаже, тъй като прецени, че ако се съгласи, има голяма опасност да си навлече неприятности, но червилото „Нежно сърце“ се продаваше много добре, а тя все още се чувстваше обидена, че първоначално Атина отрече тя да има нещо общо с това чудесно попадение.

И така, тя покани Теа Грантли в магазина, покани я на горния етаж, в салона, където я почерпи със сладки от „Фортнъм“, направи и чай „Ърл Грей“, а когато наближи време за обяд, й наля чаша шампанско. Разговорът течеше ясен, забавен, тя разказва повече от час за бранда и работата си, предимно в миналото, но неведнъж спомена за участието си в ръководството по време на отсъствието на Атина. Теа Грантли, която ненавиждаше Атина, остана очарована от Флорънс и я помоли да изпрати фотограф в магазина; Флорънс, изправена пред невероятно изкушение, се съгласи, но предложи следващия ден, тъй като щяло да е много по-удобно.

Прекара останалата част от следобеда в салона на Ленард в Мейфеър, за да оформят косата й в стила на трийсетте, а вечерта прегледа внимателно гардероба си. Беше наясно, че е малко опасно да облече костюма от „Шанел“, тъй като една обикновена служителка не би могла да си позволи подобна дреха, но след като го пробва три пъти, а след това го редува с по-съвременни марки, тя реши да се спре на бяло сако от букле с кант, на което сложи брошка гардения, и разкроена пола от жарсе, чиято дължина подчертаваше все още съвършените й крака. На снимката беше усмихната пред вратата на магазина, а заглавието гласеше: Стилното ново лице на търговска къща „Фаръл“. Материалът зае две страници в „Скеч“ и предизвика вълнение сред представителите на индустрията и предположението, че заради болестта на Атина Фаръл Флорънс може да заеме мястото й.

Корнилиъс, разтреперан от ужас, че брой от „Скеч“ може да попадне в болничната стая на Атина, отиде при Флорънс, за да я помоли да не дава повече интервюта. Флорънс му се усмихна мило и се извини, а след това каза, че според нея е помогнала да се заговори за търговска къща „Фаръл“ в отсъствието на Атина.

— Не забравяй, Корнилиъс, че всички бяха единодушни, че търговията е застрашена заради болестта и имаше опасност хората да решат, че брандът запада.

— Разбира се, но не е нужно да ти казвам колко е важно профилът й да остане непроменен. Притеснявам се, че тя може да приеме цялата тази работа като опит… да се настаниш на мястото й.

— Стига глупости, Корнилиъс — отвърна Флорънс с невинна усмивка. — Как е възможно една статия в един вестник да промени начина, по който хората възприемат Атина и мястото й във „Фаръл“? Всичко това е прекрасна възможност за реклама на червилото „Нежно сърце“ и продажбите го доказват. Така че положението не е чак толкова зле, нали?

— Не, разбира се — отвърна Корнилиъс.

Само че Теа Грантли не беше единствена сред журналистите, забелязала удивителния усет на Флорънс към бизнеса, и този факт заедно с чара и неотразимия й стил доведе до молби за нови интервюта: Флорънс отказа мило, но твърдо, затова пък я убедиха, без особено усилие, да даде мнението си по телефона за грима на принцеса Даяна и промяната в отношението на жените към собствените им тела от петдесетте години насам — тя говореше смислено, точно и често забавно, а мнението й често пъти бе придружено със снимката от „Скеч“. Корнилиъс не беше на себе си и когато дойде финалният удар под формата на покана за интервю за „Уманс Ауър“, той отиде отново при Флорънс и без да крие гнева си, й каза, че цялата тази работа трябва да престане.

— Извинявай, Корнилиъс, но всички имат този номер и нямам намерение да се държа невъзпитано с хората. Освен ако не ме изпратиш на шестмесечна ваканция, наистина не разбирам как мога да изпълня желанието ти.

Корнилиъс я погледна гневно.

— Не съм и помислял, че си способна на подобно нещо, Флорънс.

— Нима? Искаш да кажеш, че след като трийсет години съм следвала покорно инструкции и съм проявявала абсолютна лоялност не само към теб, но и към Атина и честно казано не съм видяла никаква благодарност за цялата работа, ти очакваш от мен отново да стана невидима, защото така ви е угодно на вас двамата, така ли? Някога да си се замислял какво може да ми е приятно на мен, като изключим обичайните дрънкулки, които се дават на любовницата?

— Внимавай — предупреди я той, — много внимавай.

— Корнилиъс, истината невинаги е стока, която се раздава по необходимост. Разбира се, че те обичам и не съжалявам, че посветих на тази любов целия си живот, макар да ми беше безкрайно трудно. Само че има други неща, които можеха да ме утешат, когато бях най-самотна, когато търпях арогантността на Атина, твоето самодоволство, когато бях на разположение всеки път, когато някой има нужда от мен… Много ми е болно, че това дори не ти е минало през ум. Би трябвало да си забелязал колко сладки бяха тези последни седмици за мен, докато хората ме ценяха, вслушваха се в мнението ми и дори ми се възхищаваха. Откривам, че нямам желание да се откажа от всичко това. Не и напълно. Освен това нямам намерение. Убедена съм, че заслужавам повече. И държа да ми го осигуриш.

— Какво, за бога, се опитваш да кажеш?

— Казвам, че искам по-висок статут във „Фаръл“. Искам хората да знаят, че съм повече от една симпатична дама на средна възраст, която е управителка на магазин. След като не мога да имам теб — отдавна съм го приела, — искам по-стабилна кариера. Малко късно в живота се сещам, но съм сигурна, че ти ще измислиш нещо.

— Ами ако не го направя?

— Тогава статиите ще започнат отново, при това с много по-голяма сила. Съжалявам.

— Това е чисто изнудване! — каза той.

Флорънс го погледна и неочаквано го видя съвсем ясно, красив и очарован, но слаб човек и му се усмихна мило.

— Да — кимна тя, — прав си. Съжалявам, че е точно така.

Две седмици по-късно до всички служители бе пусната докладна записка, в която се съобщаваше, че Флорънс Хамилтън е член на борда на фирмата и ще отговаря за продажбите на дребно.

Рано една вечер, когато стаите бяха вече празни, Бианка седеше на бюрото си и отчаяно се опитваше да събере сили, за да стане и излезе, телефонът й звънна. Беше Сол. Тя не се обади, той щеше да разбере, че няма възможност да отговори. Само че почти веднага след това пристигна есемес. „Бианка, моля те, обади се. Имам идея.“

Не издържа и му звънна. Той бе много развълнуван.

— Здрасти, искам да говоря с теб. Става въпрос за проекта ти. Какво правиш в момента?

— Каня се да се прибера у дома при децата си, които не могат да разчитат на баща си — отсече тя.

— Моля? А, за Патрик ли говориш?

— Да, все пак им се води баща.

— Извинявай. Много съжалявам, че стана така с Хонконг. Утешението е, че той беше по-недоволен от мен, че трябва да замине. Можеше да се справи с работата и оттук.

— Никакво утешение не е това — каза Бианка. — Точно обратното.

Последва мълчание.

— Както и да е, сега е важен твоят проект. Идеята ти е толкова върховна, че не трябва да се пропилява. Бианка, трябва да я осъществиш.

— Чудесен съвет, Сол, но в гърненцето не останаха пари.

— Има и друг начин. Сетих се за него днес следобед.

— И? — попита Бианка, разкъсвана между раздразнение и огромна благодарност, че някой, и то точно Сол, мисли за проблемите й.

— Франчайз.

— Моля?

— Франчайз. Виж, трябва да се видим. Разполагаш ли с половин час? Много е важно. Да не говорим, че съм много доволен от идеята си. Още ли си в офиса си? Мога да мина.

— Да, но…

— При теб съм след петнайсет минути.

Той влезе с нетърпелива, бърза крачка, поздрави и седна на стола срещу бюрото й.

— Виж сега какво трябва да направиш…

Тя се разсмя, макар да не беше в най-добро разположение на духа. Той я погледна и не скри, че е малко обиден.

— Какво толкова казах?

— Нищо, Сол. Извинявай. Много невъзпитано, след като ти беше толкова мил. Хайде говори, много искам да чуя идеята ти.

— Добре. Отиваш при инвеститорите и им казваш, че ще отвориш магазин във всяка търговска столица по света и ако не ти дадат парите, ще прибегнеш към франчайз.

Тя усети как вълнението и набъбва, то стана толкова силно, че го усети почти като сексуална енергия.

— Господи. Това е… много хитро.

— Знам — отвърна той с изражението на дете, което току-що е било похвалено за добро поведение.

— Но мога ли да го направя? Дали го позволява договорът ми с тях?

— Би трябвало. Аз ще го прегледам вместо теб. Работата е там, че ти ще ги предупредиш какво ги очаква.

— Какво?

— Пари — подчерта Сол, — единственото, което ги интересува.

Майк и Хю погледнаха Бианка с еднакви изражения: раздразнение.

— Бианка, казахме ти сто пъти. Няма повече пари.

— Добре — отвърна тя, — но аз имам алтернативен план.

— Какъв?

— Франчайз.

— Какво?

— Предлагам да превърнем магазините във франчайз. Така няма да ни струват почти нищо. Франчайзът ще осигури парите. Стига да се съгласите, ще ви дам двайсет и пет процента от печалбите. Това е извън сумата, която ще получите, когато продадем „Фаръл“.

Майк погледна Хю, а Хю погледна Майк и Майк заговори:

— Би ли ни извинила за момент?

Тя чакаше да се върнат, когато пристигна есемес от Сол.

„Как върви?“

„Не съм сигурна.“

„Дръж ме в течение.“

„Разбира се.“

Едва й остана време да натисне копчето за изпращане. Хю и Майк седнаха и в продължение на една безкрайно минута я наблюдаваха.

— Великолепна идея — избъбри най-сетне Хю, — но според нас няма да се получи. Прекалено много фактори са срещу теб. Наистина ли мислиш, че ще успееш да намериш навреме шест магазина, които да отговарят на условията? А след това трябва да ги оборудваш, заредиш и да наемеш персонал. Мислиш ли, че ще намериш хора с толкова пари, че да осъществиш онова, което искаш?

— Да — отвърна убедено Бианка, — абсолютно сигурна съм.

— Не — продължи Хю, — няма да стане навреме. Не можеш да отлагаш пускането на новата серия. Трябва да съвпадне с юбилея; вече се разбрахме по този въпрос. А той няма да бъде отложен.

— Ако ви гарантирам, че ще смогна навреме, готови ли сте да продължите?

— Може би — отвърна Хю, — но няма как да гарантираш подобно нещо. Така че…

— Хю! Моля те! Много те моля, помисли си. Помисли още малко.

Майк въздъхна.

— Добре, ще помислим. Но ако откажем…

— Аз и тогава няма да се откажа — заяви тя.

— За бога, Бианка — обади се Майк. — Би ли излязла за няколко минути?

Тя излезе от стаята, извади телефона и пусна есемес на Сол.

„Мислят по въпроса.“

„Ще се съгласят.“

„Не съм сигурна.“

„Ще се съгласят.“

Почука на вратата на заседателната зала, преди да влезе, и видя гърбовете им. Двамата гледаха през прозореца. Колко ли добре познаваха гледката, помисли си тя, всеки покрив, всяка тухла на всяка сграда.

— Здравейте — обади се тя.

— Здрасти. — Майк се обърна към нея. Тя му се усмихна, но той остана сериозен. Хю също се обърна, и той толкова сериозен. Моментът не вещаеше нищо добро.

— Бианка — заговори Хю. — Премислихме.

— И — продължи Майк — се чудехме дали имаш връзки в тези градове.

— В някои имам, разбира се — отвърна тя, твърдо решена да звучи убедително. — В Ню Йорк, Милано и може би в Ел Ей.

— А Сидни? Токио?

— Нямам.

— А в Дубай?

Тя поклати глава.

— Точно както се опасявахме — въздъхна Хю.

— Ще намеря връзки.

— Няма да е лесно. Името ти не говори нищо на никого по тези места, както не говори и „Фаръл“, а ще трябва да възбудиш огромен интерес, ако искаш цялата работа да се получи. Живееш в света на мечтите и заблудите.

Неочаквано тя се ядоса.

— Нищо подобно. Дори да е така, държа да ви напомня, че козметиката е свят на мечтите. Трябва да мислите по различен начин, трябва…

— Бианка — прекъсна я Майк, — това са глупости. Парите са си пари. Независимо в кой свят се харчат.

Тя мълчеше. Сол сгреши за тях, сгреши за цялата идея. Неочаквано му се ядоса, ядоса се и на Майк и Хю.

— Бианка? — продължи Майк.

Погледна го и се насили да се усмихне.

— Ще намеря връзки — каза решително тя. — Не можете да ме спрете да го направя.

— Не сме и помисляли да те спираме — намеси се Хю. — Но сама не можеш да успееш, няма начин. Повярвай ни. Както и да е, тъкмо затова решихме да помогнем.

— О — ахна тя глухо. Неочаквано се почувства твърде развълнувана, твърде изтощена, за да осъзнае казаното.

— Можеше да реагираш малко по-ентусиазирано.

— Извинявам се, аз… — Едва сега разбра и погледна първо единия, след това и другия. — Значи ще ми помогнете, така ли?

— Аха. Не е изненада, но имаме връзки на много от тези места. Честно казано, не очакваме кой знае какъв отклик, но ще пуснем няколко имейла, пък да видим какво ще стане. Как ти се струва?

— Господи! Ще бъде невероятно! Благодаря ви! Много ви благодаря!

Неочаквано направи нещо, което не бе правила никога досега в целия си професионален живот. Пристъпи и прегърна първо единия, след това и другия, избърса очите си ръка, за да спре напиращите сълзи, подсмръкна и се разсмя.

— Извинявайте — каза тя и отстъпи назад, вдигна поглед към почти шокираните им лица. — Много се извинявам, беше крайно непрофесионално от моя страна…

— Бианка — каза Хю, вече усмихнат, също като Майк, — не се тревожи. И решението ни не е особено професионално!

Хайде, хайде, отговори, моля те, отговори, много те моля.

Само че се включи гласовата поща.

Щеше да опита.

— Здравей, Джонджо, Сузи се обажда. Виж, трябва да говоря с теб. Каквото и да си чул вчера сутринта, не е каквото си мислиш. Обади ми се, за да ти обясня всичко. Извинявай, че заради мен се почувства зле, предполагам, че е така. Аз… ами… просто ми звънни, за да се разберем. Аз… — Колебаеше се. Не можеше да каже „Обичам те“, въпреки че копнееше да изрече думите, но също така искаше да му покаже, че се чувства виновна, че държи много на него. — Липсваш ми — каза накрая тя с надеждата да не прозвучи прекалено жално.

Джонджо не отговори през целия ден. Нито се обади, нито пусна есемес, нито имейл. Мълчеше. Тя се почувства ужасно. Започна да мрази всички, които й звъняха, защото нито един от тях не беше Джонджо. В края на работния ден си тръгна рано и се отправи към къщи, за да провери домашния телефон. На телефонния секретар имаше три съобщения: две бяха от майка и, едно от стара приятелка. Наистина ли си въобразяваше, че той ще позвъни на този телефон?

Дали да не му пусне есемес, само да каже: Надявам се, че си прослушал гласовата си поща. Кажи ми, ако не си. Звучеше доста отчаяно, но тя наистина беше отчаяна. Положението едва ли можеше да стане по-лошо. Преди да обмисли и да си остави време да се разколебае, пусна есемеса. Едва натиснала копчето за изпращане и телефонът звънна. Невероятно. Значи не беше прослушал гласовата си поща! Добре че изпрати есемеса! Разтреперана, омаломощена от облекчение, усмихната, тя грабна телефона.

— Здрасти — започна тя в отчаян опит гласът и да прозвучи спокойно. — Много се радвам да те чуя…

След това, прекалено късно, погледна екрана.

Обаждаше се Хенк.

Четирийсет и трета глава

— Можеш да продадеш къщата — заяви Бърти. Очите му, леденостудени и неприветливи, срещнаха очите на Присила. Тя седеше на канапето, около нея бяха пръснати вестници, и работеше над новата си благотворителна изява. Изгледа го внимателно.

— Съгласен ли си?

— Съгласен съм, да.

— Това е… това е чудесна новина. Можем да действаме бързо, американците, които искаха да купят къщата, са още тук. Утре сутринта ще съобщя на агента.

— Радвам се. Колко предлагат?

— Три милиона. Така ще можем да си купим хубав апартамент в града и ще остане достатъчно за нашия пенсионен фонд.

— Ще трябва да си правиш сметката с половината от сумата, Присила — предупреди я Бърти.

— Какво, за бога, имаш предвид?

— Имам предвид, че те напускам. Искам развод, Присила. Намерил съм си нова работа, много хубава работа, която няма абсолютно нищо общо с „Фаръл“.

Тя се изсмя насила.

— Стига глупости, Бърти. Не можеш да напуснеш „Фаръл“.

— Мога да напусна „Фаръл“. Договорът ми беше за три месеца, но се надявам Бианка да ме освободи веднага щом ми намери заместник. След това се местя.

— Къде се местиш? — За пръв път в гласа и прозвуча неувереност. Тя дори пребледня.

— Физически в Мидландс. Открай време харесвам Мидландс. Според мен хората подценяват района. Провинцията е прекрасна, а и там ще мога да си купя изключително хубава къща.

— И с какво се занимава фирмата?

— Градински центрове. Просторни разсадници, градински центрове. Управителят е страхотен човек, двамата си паснахме много. Веригата е много голяма, имат двайсет обекта, ако не и повече. Имат един близо до Бейсингстоук, може дори да си ходила там. Нарича се „Gardens 4U“[1].

— Нелепо име! — Тя отново се опита да омаловажи всичко, свързано с него. — Да не говорим, че нямаш понятие от градински центрове.

— Прекарвам предостатъчно време в тях, Присила. Ако беше обърнала поне малко внимание какво правя в свободното си време, щеше да си наясно. Обичам градините, знам много за градините и защо хората обичат градинарството. Ще бъда част от Отдел „Кадри“, за тази работа съм много добър, както забеляза Бианка, разбира се. Тя много ще ми липсва.

— Не можеш да се преместиш там сам. Ще трябва да се грижиш за себе си за пръв път в живота.

— Напротив, Присила, никой не се е грижил за мен. Най-малко ти, ако ме разбираш. Както и да е, това вече няма никакво значение. Бракът ни приключи.

— Бърти… — Тревогата започваше да й личи. — Не е редно да напускаш „Фаръл“, ти си част от фирмата и…

— Не съм истинска част от фирмата — прекъсна я Бърти. — Майка ми и сестра ми винаги са давали да се разбере, че съм там по милост. Новата ми роля ми харесваше и ще бъда вечно благодарен на Бианка, задето забеляза потенциала ми. Затова пък вие трите продължихте безмилостно да ме унижавате и критикувате. Искам да се махна от цялата тази работа, да поема по свой път. Всичко е много просто. Що се отнася до брака ни, нещата са необратими. От много време забелязвам всички недостатъци, но на търговската конференция, когато се прояви като крайно невъзпитана и към мен, и към колегите ми, и…

— Да не би да говориш за онази натруфена жена? Веднага забелязах, че е впила нокти в теб! Тя те е докарала дотук, нали? Сигурно си добра партия за нея. Очевидно има добър пост във фирмата и й се плаща добре, но какво ли ще каже, когато научи за новата ти работа. Тя няма да е толкова престижна, а за сигурност и дума не може да става.

— Присила — каза пребледнелият Бърти, — никога, абсолютно никога не споменавай Лара Клемънтс отново с подобен тон. Тя се държа безупречно с мен, помогна ми да възвърна самоувереността си, а господ ми е свидетел, че не беше никак лесно. Тя няма представа за бъдещите ми планове, но остана шокирана от всичко, което се случи на търговската конференция, най-вече от поведението на мама, и за съжаление това оказа влияние върху отношението й към мен. Сега отивам в кабинета си, за да оправя документите; предлагам да намерим адвокат за развода, според мен ни трябва специалист. Ако предпочиташ, аз ще съобщя на Луси и Роб.

— Нищо подобно — каза Присила. — Освен това трябва да обсъдим много неща, преди да вземем подобно решение.

— Няма за какво да говорим — каза Бърти — освен за финанси, а по този въпрос ще се разберем с адвокат. Сега би ли ме извинила…

— Бърти, това е лудост! Женени сме почти двайсет и пет години и сме били много щастливи.

— За двайсетте и пет години съм съгласен — отвърна той. — Само че щастието ни заедно, дори най-незначителното, е продукт на въображението ти.

Тя беше страхотна. Невероятно сексапилна и си го просеше. Падаше си по него. Много по-добро попадение от онази истерична тъпачка.

Дойде на кастинг и, изглежда, реши, че той е едва ли не някакъв голям началник, така че цялата работа си беше готова свалка. Покани я да пийнат и още първата вечер се озоваха в леглото. Тя беше невероятна, правеше всичко, което той искаше, дори повече. На сутринта остана да лежи и да я наблюдава, докато тя се обличаше, за да хукне на друг кастинг, и за пръв път в живота си каза, че е готов на всичко, което следваше оттук нататък. Можеше да й се наслаждава и да продължи да тормози Сузи. На това му се казваше щастливо стечение на обстоятелствата…

— Бианка? Обажда се Луси Фаръл.

— Здравей, Луси, слушам те.

— Става въпрос за Мили.

— Така ли? Какво за Мили?

— Онзи ден говорихме много, когато я заведох в „Старбъкс“. Тя ми разказа за училището, за тормоза и всичко останало и ми се стори ужасно. Така че… ами, аз… мен също ме тормозеха в училище. Това е най-ужасното, което ми се е случвало, и много ми се иска да помогна на Мили. Тя е толкова сладка, толкова смела. Така че, моля те, не ми се сърди, че се намесвам, но ми хрумна една идея. Може пък да помогне.

— Наистина ли?

— Да. Виж, единственото е да победиш онези, които те тормозят, в собствената им игра. Колкото и да се преструваш, че не ти пука, просто не се получава. Мили трябва да постигне нещо сама, за което да говори в училище, за което другите да й завиждат.

— Просто не знам…

— Бианка, Сузи ме помоли да разработя различен образ за представянето на новата гама, която да използваме в промоциите. Много е трудно, ако нямаш манекенка. Повечето хора не са съгласни някой да ги плеска с грим по цели вечери и уикенди. Само че аз знам, че на Мили ще и бъде приятно. Непрекъснато повтаря, че работата ми била страхотна, че искала да се занимава с нещо подобно. Има и приятелка, Джейс…

— Луси, не знам дали си виждала Джейс, но тя не ми се струва подходяща за манекенка.

— Виж какво, това няма никакво значение. На мен ми трябва лице, не лице на манекенка. Представи си едно бяло платно…

— Доколкото знам, Джейс има пъпки — прекъсна я студено Бианка. Ама че съм глупава, помисли си тя, защо се държа така?

— Дори това няма значение. Важното е, че изглежда доста престижно. А Мили ще може да го спомене небрежно в училище. Може и да греша, но ми се струва, че след това онези момичета ще я възприемат по различен начин. Всички искат да станат манекенки…

— Разбира се, че искат. Само че… не мисли, че не съм ти благодарна, просто Мили е, поне доколкото знам, Мили няма никакви приятелки. Никой не разговаря с нея. Няма пред кого да го спомене.

— Те редовно проверяват фейсбук страницата й, това го знаем със сигурност. Правят го, за да пишат гадости. Може да спомене там. Мога дори да я снимам и тя ще качи снимките.

— Няма да стане — побърза да я отреже Бианка. — Това само може да създаде нови проблеми.

— Наистина ли?

— Да. Ще започнат да критикуват начина, по който изглежда.

— Може и така да е, но според мен е малко вероятно.

— Луси, планът ти ми се струва много рискован. Мили има много домашни, а ти искаш да я гримираш през уикендите.

— Да…

Тя усети, че Луси се отдръпва, че се е засрамила.

— Извинявай. Мислех, че можем да го направим заедно. Дори да не й помогне в училище, аз наистина имам нужда от манекенка и щеше да е забавно за нея, да я развесели. След като мислиш, че ще причини повече вреда, отколкото…

— За съжаление точно това мисля. Въпреки това ти благодаря. Луси, моля те да ме извиниш, но закъснявам за среща.

— Разбирам те напълно. Дочуване, Бианка.

Ти, помисли си Бианка, забола поглед в телефона, след като разговорът прекъсна, си толкова тъпа и глупава. Едно безкрайно мило момиче, което го е грижа за Мили и иска да й помогне, ти предлага разрешение, а ти какво направи? Разкара я. А това наистина можеше да помогне. Идеята е страхотна. Дори да не се получи в училище, на Мили щеше да й се отрази добре, да й осигури нещо друго, за което да мисли. Защо тогава отказа?

Знаеше много добре защо. Това бе част от чувството за вина. И част от страха й, че се проваля като майка. Трябваше да може да помогне на Мили, да разреши проблемите й. Не искаше непознат човек да се намесва. Особено — тя бе наясно, че това е истинската причина — не и непознато момиче с фамилия Фаръл, внучката на врага. Представи си как Луси разказва на Атина, а Атина й намира нови недостатъци, представи си как двете й се присмиват.

— Тя не само че проваля фирмата — ще каже Атина, — ами не е в състояние да се справи със собственото си семейство. — Със сигурност ще повдигне въпроса, уж напълно небрежно, по своя язвителен начин, ще пита за Мили, ще твърди, че е разтревожена, ще повтаря, че на Луси й е жал за момичето. Ще бъде ужасно. Не, повече от ужасно.

А това има ли значение, Бианка Бейли, запита се тя. Последва и отговорът. Ни най-малко. Единственото важно в случая беше Мили, която нощем продължаваше да си изплаква очите в стаята, Мили, чието весело личице вече бе изпито и нещастно, която нямаше никакви сили да оправи нещата сама, Мили, която, както Патрик каза, имаше нужда от помощта на възрастен човек.

Ето, помощта от възрастен беше налице, а тя какво направи? Отказа. Поведението й беше ужасно. Предаваше Мили за втори път, но сега щеше да е още по-зле от първия, защото го правеше напълно съзнателно. Как да се върне назад? А и тя сигурно вече си търсеше нови манекенки…

— Бианка, срещата започва след пет минути. Имаш ли всичко необходимо?

— Да, Джемайма. След пет минути ще бъда в заседателната зала.

— Добре. Хариет току-що донесе някои от новите цветове за палитрите. Страхотни са. Мислех, щом ги одобриш, да ги дадем на Луси, за да започне да работи над новия имидж. Тя е страхотна, Бианка, според мен ще стане една от големите гримьорки, ще стигне до „Гучи“. Едно от списанията готви материал за нея, а Сузи направо не е на себе си от радост.

— Наистина ли? Толкова ли е добра?

— Дори повече.

— Ясно. Ами… — Хайде, Бианка, направи го, направи го веднага, преди да те хване страх. Хайде, важна е Мили, не ти и тъпата ти гордост. Нямаш право на нея, не и точно сега. Хайде, действай…

— Джемайма, би ли ме свързала с Луси, ако обичаш. Веднага, да. Съобщи в заседателната зала, че ще закъснея пет минути. Да. Благодаря ти…

Днес нямаше ни вест, ни кост от Хенк. Нямаше обаждания цели три дена. Може би ще приеме каквото му бе казала, може би тя най-сетне ще си позволи да отдъхне.

— Лара, имаш ли пет минутки?

— Може би — усмихна се широко Лара. — Ти си шефът.

— Да бе, за малко да ти повярвам. Както и да е, да не започваме тази тема. Става въпрос за Бърти. Ти знаеш ли, че той се кани да напусне?

— Да напусне ли? Не може да бъде! — Усети студенина и й прилоша. — Къде ще ходи? Какво е станало?

— Цялата работа ми се стори малко странна. Постъпва във фирма, която се занимава с градински центрове.

— Не е никак странно… той обича градинарството.

— Да, знам, но… Искам да кажа, че той напуска „Фаръл“, напуска семейството, напуска този бизнес и поема напред сам — това е колосално решение, като се замислиш.

Лара сви рамене.

— Така ли?

— Разбира се, че е така, Лара. Стига глупости. Той каза, че причините отчасти били лични и предпочитал да не ги обсъжда, че това било сфера на дейност, в която се чувствал в свои води, щяло да му бъде по-спокойно, отколкото в света на козметиката. Освен това се мести да живее в Мидландс. Както и да е, ти си мълчи, обещах му да не казвам на никого, но теб не броя, ти си част от семейството. Та в тази връзка чувам, че… възможно ли е… да… добър ден, лейди Фаръл. — Сценарият вече беше познат и Джемайма се изправи на вратата смутено и почтително, а лейди Фаръл застана пред нея.

— Госпожо Бейли, трябва да поговорим.

— По какъв въпрос? — попита мило и любезно Бианка, както винаги.

— За пускането на парфюма. При това насаме, ако обичате.

— Лейди Фаръл, двете с госпожа Клемънтс провеждаме среща. Стига тя да няма нищо против, можем да прекъснем, но за кратко. Ако се налага, двете с вас ще поговорим по-късно. Кажете, разбира се, какво ви тревожи. Лара, имаш ли нещо против?

— Не, разбира се — отвърна Лара.

— Добре. — Понякога Атина бе готова да приеме поражението. — Става въпрос за рекламната кампания на парфюма. Досега не съм видяла абсолютно нищо, никакви предварителни материали и предложения. И без това е прекалено късно, трябва да ни включат в юлските издания, може би не сте наясно с този факт.

— Напротив — отвърна Бианка, все още търпеливо усмихната, макар и с огромно усилие.

— Това на свой ред означава завършено и одобрено предложение, което да се изпрати в списанията до края на април. Сега е средата на февруари, а нищо не ни е представено. Държа да подчертая, че Лангланд Денис и Колбърн щяха да са ни представили какво ли не до момента — освен, разбира се, ако вашите хора, онези твърде небрежни младежи, не са свършили някаква работа, а никой не е благоволил да ми я покаже. Нали сте съгласна, че парфюмът е мой проект. Без мен нямаше да съществува. Забравихте ли вече?

— Лейди Фаръл, аз… — Бианка замълча. — Напълно права сте, малко са бавни. Трябваше да ги потърся по-рано. Аз… много съм ви благодарна, че насочихте вниманието ми в тази посока и ще се погрижа да ви покажат нещо до следващата седмица. Ще проверя преди това дали датата е удобна за вас.

След като Атина излезе, Лара заговори:

— Тя е права. Струваше ми се, че протакат.

— Знам, но сега са се задействали. Преглеждат всичко. Включително и бюджета.

— Ясно. Заради твоята идея?

— Заради нея. Тя е виновна за всичко.

Така. Започваше да се отпуска, да мисли, че той вече не е част от живота й. Или поне да се успокоява.

Какво ли ще каже този път? Нещо различно, пак плашещо, за да я извади от измамното чувство за сигурност. Когато я изтръгне от това състояние, шокът ще бъде още по-голям. Господи, какво удоволствие му доставяше това. Но тя си го заслужаваше, защото си мислеше, че може да го зареже просто така.

Докато минаваше покрай кабинета на Бърти, Лара го видя да води доста оживен разговор. Отправи й вяла усмивка, след това стана и затвори вратата. Това нарани Лара повече от всеки друг жест. Бърти, когото приемаше за приятел, когото в един момент чувстваше безкрайно близък, дори харесваше, бе взел това важно решение, без дори да намекне. Освен това се местеше поради лични причини. Това пък какво означаваше?

Означаваше само едно, поне така мислеше Лара: сигурно си имаше приятелка и искаше да се премести да живее по-близо до нея. Господи, колко я заболя. Колко пъти само ходиха на обяд, колко шеги си разказваха, а близостта, която се породи помежду им… беше се подвела…

Сузи спеше, когато телефонът звънна. Тя го грабна и погледна екрана с недоумение.

— Ало?

— Сузи, обажда се Хенк. Чувствам се зле, много ми е зле. Сузи, помогни ми!

— Хенк, Хенк, моля те! — Все още не бе в състояние да мисли трезво. — Два след полунощ е. Какво искаш?

— Знаеш какво искам. Теб. Утре трябва да се видим, става ли?

— Да, да, става, добре. Къде и кога, само кажи.

След това звънна отново, малко след четири сутринта, за да се увери, че ще се видят.

Тя беше будна, разбира се, ужасена, а шокът беше ужасен. После той позвъни и в пет. Какво да прави, какво?

[1] Gardens 4U (англ.). — Градини за теб. — Б.пр. ↑

Четирийсет и четвърта глава

Знаеше, че трябва да се върне в Лондон: пътуването беше напълно непредвидено и той обеща на Бианка, че ще отсъства само два дена. Сега започваше четвъртият ден, но пък случаят беше толкова интересен — и се очертаваше много важен. Можеше да изкара милиарди на Сол. Или да не му позволи да ги изгуби.

Сол беше казал, че няма нужда да ходи там, но се оказа, че греши. Човекът, с когото Патрик разговаря първата сутрин, го насочи по следа, която нямаше да забележи, ако беше преглеждал само документите. А Сол беше толкова благодарен за усилията му, не спираше да повтаря, че няма друг като Патрик, който захапе ли кокала, не го пуска. Чувството беше невероятно. Да ръководи семеен бизнес, да следи всичко да върви безпроблемно, да се увери, че клиентите са доволни — как можеше това да се сравни с почти физическото вълнение от следването на едва забележима, криволичеща следа, която нямаше представа къде ще го отведе, а хората, способни да я забележат, се брояха на пръсти.

Всичко това го караше да гледа по различен начин на живота: и на Бианка, и на ролята си в брака им, и на самия им брак. Ако го попитаха дали все още я обича, щеше да отговори „да“, без следа от колебание, но вече я възприемаше като амбициозна егоистка, която иска всичко, а успехът й до голяма степен зависи от него, нещо, което досега не беше осъзнавал.

Цената бе собственото му удовлетворение и напоследък му се струваше необосновано висока.

Значи щеше да остане. Налагаше се Бианка да се справи сама. Нали тъкмо това правеше той през изминалите тринайсет години.

Джемайма не би и помислила да каже нещо на Сузи, но когато тя описа поведението на Хенк, разбра, че то не прилича на нито един случай, в който пациентът има склонност към самоубийство; тук нещо не беше съвсем наред. Спокойствието на Хенк, съгласието му Сузи да потърси професионална помощ, фактът, че всичко в новата му работа върви добре — тази непретенциозна работа не изглеждаше подходяща за арогантен и агресивен човек като него, — а и приятелското изпращане на Сузи до жилището и; всичко това беше… фалшиво.

Разказа на преподавателя тази история, но най-общо, без да споменава имена, и той се изказа доста рязко.

— Не може да правиш така заключения, Джемайма. Това същество, което описваш — а то сигурно е точно толкова истинско, колкото сме и ние с теб, — е очевидно извънредно сложна личност, гаден до мозъка на костите си. Това обаче не означава, че не е подходящ кандидат за самоубийство. Моля те само да не споделяш гледната си точка с когото и да било, свързан със случая.

— Няма, разбира се — обеща Джемайма. — Не бих и помислила.

Въпреки това тя продължи да се тревожи, а на следващия ден завари Сузи пребледняла и научи за среднощните обаждания.

— Значи довечера имате среща.

— Трябва да отида. От онова, което каза, от всичко, което прочетох, може да се окаже опасно, ако не отида. Много ме е страх, Джемайма.

— И какво ще направиш, ако той се опита да се качи у вас или откаже да те пусне да се прибереш?

— О, Джемайма, не знам! — Гласът на Сузи потрепери.

— Виж, довечера имам лекция — обясни Джемайма, — а институтът не е далече. Ще съм там докъм девет, така че направи срещата приблизително по това време и ако имаш неприятности, ми пусни есемес — ще дойда на мига.

— Ти си невероятна приятелка — каза Сузи. Не бих могла да се справя с тази работа без теб. Ужасно ме е страх.

— Разбира се, че ще се справиш, всеки би се справил. Всичко ще се оправи, Сузи, уверявам те. Чувала ли си се с Джонджо?

— Не, разбира се — оживи се внезапно Сузи, — тази история явно е приключила. В момента се притеснявам много повече за Хенк, не за Джонджо.

„Очевидно Хенк искаше точно това“, помисли си Джемайма.

Лара слушаше Тод, който бе довел така наречения технически екип — екип от един човек, Джулс, — за да запознаят Бианка с идеята.

— И така, да обобщим — каза Тод. — Ще има малки магазинчета, съвсем същите като Баркли Аркейд, пръснати в големите столици по цял свят, нали така? Ще има и онлайн магазини с възможност за пазаруване по интернет. Хората могат да влязат, да си изберат разни неща от рафтовете, нали така?

— Да-а-а. — До този момент техническият екип не беше особено впечатлен. — Така. Ето сега къде става интересно. Всеки магазин, всеки истински магазин ще отваря по едно и също време, говоря буквално, точно в десет сутринта английско време, защото „Фаръл“ е английска фирма и тъкмо на това залагаме, както знаете, на наследството, нали? Значи единайсет в Париж и Милано, шест в Ню Йорк, девет вечерта в Сидни или където се намира другият обект, разбирате ме, нали?

— Извинявай, хората в Ню Йорк наистина ли ще тръгнат да пазаруват в шест сутринта?

— Едва ли? Но ще искат да видят как става онлайн. Говорим за глобално представяне. Когато клиентката се включи, сайтът ще познае страната, от която е клиентката, и автоматично ще я прехвърли към правилния магазин. Ако има повече от един магазин в страната, като Ню Йорк и Ел Ей, ще можете да се прехвърлите към най-близкия до вас. Може да отиде и в други страни, да провери какво е положението в Токио например. Както и да е, клиентката ще бъде там в реално време, извън лондонския магазин и щом той отвори, може да пазарува. Ще бъде първа на опашката на глобалното козметично представяне, ще види как вратите на всеки магазин се отварят за пръв път. Това ще бъде истинско, ще се записва с уебкамера и ще се прехвърля на компютъра. Ще можете да наблюдавате как хората влизат, как разглеждат, какво правят навън на улицата, пред магазините на „Фаръл“ по цял свят. Невероятно, нали? След това започвате да пазарувате. Това, разбира се, е виртуално. Ако решите, можете да прескочите до Ню Йорк. Ще има страхотен отзвук. Досега не е правено нищо подобно: ние персонализираме интернет пазаруването за първи път по този начин, а пиарът ще бъде невероятен. Дори на най-опитните редактори и блогъри ще им хареса.

Техническият екип се обърна към Бианка и се усмихна широко.

— Това ли беше идеята ти?

— Точно така.

— Направо ши… адски велико.

— Благодаря, и на мен така ми се стори. Идеята не беше изцяло моя. Донякъде е на Джей Зи, нали го знаеш, рок звездата…

— Разбира се, че знам кой е!

— Извинявай. Както и да е, той е направил нещо подобно, може дори да си чувал.

Техническият екип поклати глава.

— Публикувал е отделно всяка страница от автобиографията си, но едновременно пуснал по една страница някъде по света, на страните на камиони, на постери, в метрото, така че на теория поне хората можели да свалят цялата книга и да я прочетат. Тогава си помислих, че ще бъде направо страхотно, ако хората си седят пред компютрите и чакат съответния час във всяка част от света, в която се намират, за да са първи, да отвори виртуалният магазин…

— Мили боже… — Прекъсна я Лара, — значи ли това, че ще имаме много магазини?

— И още как. Ще ги отворим, защото това ще бъде франчайз. Не е ли хитро?

— Ще подходя малко негативно, но ще успеем ли навреме?

— О, да — потвърди небрежно Бианка. — Налага се. Няма място за провал. И няма да има провал.

Усмихна се на всички.

— Какво мислите?

— Пак подчертавам, че е невероятно — отвърна Тод. — Наистина невероятно. — Усмихна се на Бианка.

Тя беше променена, помисли си Лара, от унизената, почти сломена жена на конференцията вече бе възвърнала самоувереността си и устрема си; много добре знаеше какво прави.

— Първото нещо е да създадем микросайт — продължи Тод, — с линк към основния „Фаръл“. Вграден HTML, бих казал. Съгласен ли си, Джулс?

— Може би. Очевидно ще има и анимация, интерактивни техники — какви ли не развлечения.

— Ами времето? — попита Бианка. — Няма да бъде лесно.

— Никак даже. Само че, Бианка, може да се направи — увери я Тод. — Остави на нас.

— Другото, което мислех, беше следното: ами ако системата се срине при толкова опити да влязат — да се надяваме да са милиони, — това ще бъде ужасно.

— Адски гадно — намеси се Джулс, — така че следващото е да направим бета-версия на сайта на сървър, който е недостъпен за публиката, и, най-общо казано, да се опитаме да брейкнем сайта. Ще вложим колкото можем в него. Така че би трябвало да няма изцепки.

— И така — продължи Тод, — цял куп красиви магазинчета, фантастичен уебсайт, възхитена публика — как ще им кажем за тази работа? Това е първият въпрос.

— Ами — каза Сузи, — започваме да популяризираме с реклама, блогъри, ежедневници, телевизия. Струва ми се, че ни трябва някакво събитие в деня на представянето. Нещо простичко, като например да спрем трафика в Лондон. А сега сериозно. Ще измисля нещо. Разбира се, ще действаме и онлайн, банери, разни подобни. Тийзър кампанията е задължителна.

— А, да, измислили сме ти мото — не забрави Тод. Кажи дали ти харесва. „Ще се случи нещо красиво“. Ще го включваме навсякъде, където се появи логото на „Фаръл“. В началото само това, нищо повече.

— Много ми харесва — одобри Бианка.

— Добре. След това, месец по-късно, ще добавим „Първи юни“ и всичко друго, което преценим. Звучи интригуващо и хората ще го виждат навсякъде — и в списания, и онлайн, може би дори ще чуват за него по радиото, в уебсайта и във фейсбук страницата на „Фаръл“ и в Туитър. Само тези пет думи. Нищо повече.

— Супер — обади се Сузи. — Наистина е супер.

— Браво. Освен това ни трябва и лице на „Фаръл“ — продължи Тод, — супермодел или още по-добре актриса, която да свързват с „Фаръл“.

— Това обаче няма да можем да си го позволим.

— Бианка — намеси се тихо Сузи. — Тази идея много ми харесва. Може ли да се пробвам да намеря човек?

— Да, но не трябва да струва нищичко. Абсолютно нищо.

— Добре — намеси се Джулс. — Каза, че магазините ще бъдат минимум дванайсет.

— Максимум — уточни Бианка. — Минимум два. Но магазини ще има. Не ме гледай по този начин, Тод! Просто съм зависима от хора, които да вложат пари в нас, а докато не ги вложат…

— Да, разбира се, ясно.

— Щом се появи един такъв, ще дотичат и другите. Първият ще повлече крак. Ще те държа в течение. — За пръв път тази сутрин тя изгуби част от самоувереността си, дори не беше чак толкова позитивна.

— Така — каза Тод, — още нещо. Питахме се дали става да сложим часовник с обратно броене, който да тиктака в сайта, нещо като дигитален часовник, който да отбелязва всяка секунда до първи юни. Знам, че е малко изтъркано, но пък е интересно. Трябва да направим всичко различно, запомнящо се — не искаме да прилича на олимпийския часовник.

— Какво ще кажете — предложи бавно Лара, — нещо като часовниче, което заема съвсем малко местенце в ъгъла на страницата — на екрана, де — и става по-голям и по-голям, по-забележим с наближаването на датата, а към първи вече ще приема формата на лице. Помислете си само, то идва на фокус, като се започва с бледо петно сенки за очи или спирала.

— Гениално — възкликна Тод, без да откъсва очи от нея. — Страшно ми харесва! Това може да стане част от тийзър кампанията. Същото лице ще бъде нашият супермодел. Става ли?

— Да, да, да! — възкликна Бианка. — Господи, превърнахме го в брейнсторминг. Фантастична работа, хора. Много ви благодаря. Сега…

Джемайма бе силно поруменяла.

— Извинявай, Бианка, но… обажда се Сол Финлейсън. Каза, че трябва да разговаря незабавно с теб, че било спешно, дори повече от спешно. Много се извинявам.

— Няма нищо — отвърна Бианка.

Старае се да изглежда спокойна, помисли си Лара, много интересно.

— Ще дойда… ще се обадя от твоя телефон.

Джемайма я последва навън и затвори вратата, след като отправи смутена усмивка на всички. Те пък се преструваха, че не слушат, което беше безкрайно трудно, защото гласът на Бианка ставаше все по-висок.

— Какво? Боже мой, какво? Аз не… ти… не може… Мили боже! Това е направо невероятно! Да. Да, разбира се. Да. Фантастично! Чакай малко, моля те.

Тя се втурна обратно в кабинета си, поруменяла, с блеснали очи, готова всеки момент да се разплаче.

— Един човек в Сингапур иска да отвори магазин на „Фаръл“ по най-бързия начин — е, говорим за първи юни, разбира се. Сега вече никой не може да ни спре!

Сузи предложи на Хенк един бар по средата между „Фаръл“ и колежа на Джемайма, а Джемайма обеща да бъде при нея десет минути след като получи сигнал за помощ. Въпреки това тя усещаше как я обзема ужас.

Хенк закъсня; дойде половин час по-късно, погледна я гузно и се извини, защото го били задържали.

— Трябваше да ми се обадиш — каза почти сърдито тя, след това си спомни, че не разговаря с нормален човек, и на свой ред се извини.

— Всичко е наред. Виждам, че си имаш напитка.

— Да, благодаря.

Той погледна коктейла й от бяло вино и сода.

— Да поръчам ли бутилка домашно бяло?

Господи, помисли си Сузи, той очевидно е решил, че предстои дълга вечер.

— Малко множко ми се струва. А и аз не трябва да пия, защото съм на антибиотик.

Той сви рамене.

— Добре. Тогава ще си поръчам бира.

Когато се върна, се обърна към нея:

— Добре ли мина денят ти?

— Да, благодаря, ами твоят?

— Кофти. Сузи, няма смисъл да играем игрички. Важно е. Казах ти вече колко зле се чувствам.

— Да. Да, съжалявам. Хенк, ти помисли ли за предложението ми… да се срещнеш със специалист. Говоря за професионалист, който би могъл…

— Не виждам никакъв смисъл. Само едно е в състояние да ме накара да се почувствам по-добре — да съм отново с теб. Вече ти казах.

— Да, но Хенк, ти наистина трябва… трябва да… — Хайде, Сузи, кажи го. — Трябва да разбереш, че… ами… няма да стане.

— Напротив — отвърна той. — Трябва да стане. Сузи, беше ни толкова хубаво заедно и не разбирам къде е проблемът. В момента не се виждаш с никого и…

Сузи неочаквано усети, че е готова да изпищи. Това беше „Омагьосан ден“[1], който се разиграваше наистина, разговорът се въртеше отново и отново в една и съща обстановка, дори недопитият коктейл си беше същият. Щеше ли някога да успее да се измъкне? Нима щеше да прекара остатъка от живота си в бар заедно с Хенк?

— Извинявай — каза тя, надявайки се, че гласът й не трепери. — Трябва да отида до тоалетната. — Седна вътре, разплака се неудържимо и изпрати есемес на Джемайма. „Моля те, много те моля, ела, моля те, ела колкото можеш по-скоро.“

Отне й доста време, докато се успокои, докато възвърне самообладанието си, и когато най-сетне отиде при Хенк, той беше зареял намръщено поглед към другия край на заведението.

— Доста време ти отне — отбеляза той. — Та какво ще правим? Ще останем тук или ще потърсим къде да хапнем?

— Аз… ами… не мога…

— Какво не можеш? Не ми казвай, че имаш важна среща, Сузи. Трябва ни време заедно, за да оправим нещата, да се опознаем отново. Хайде!

Паниката се надигна отново; прилоша й, разтрепери се, остана загледана в него, като се опитваше отчаяно да измисли какво да каже.

— Сладурче! Ало! Тук съм. Хайде казвай какво решаваш. Ще поостанем ли тук, или ще отидем да вечеряме?

— Аз… ами аз не съм… — Канеше се да каже, че не е гладна, макар да беше наясно, че това не е никакво извинение. Той нямаше да го приеме. И тогава…

— Сузи! Господи, колко се радвам да те видя. Как си?

Джемайма! Чудесната, прекрасна Джемайма бе застанала пред тях и се усмихваше. Беше готова да я прегърне и наистина го направи. Стана, гушна я и заговори:

— Какво съвпадение! Изглеждаш невероятно? Как си?

— Добре, благодаря. На същата работа ли си, секретарка в медицинския център?

Браво, Сузи, много хитро да покажеш, че знаеш с какво се занимава.

— Ами ти? Как е пиарът? По-интересно, отколкото да слушаш за костите на хората. При ортопеда ли работех последния път, когато се видяхме?

— Не, при онзи със стомасите — отговори Сузи и се разсмя, отчасти от облекчение, отчасти заради начина си на изразяване.

Джемайма се усмихна и се обърна към Хенк.

— Много се извинявам, сигурно ме мислите за крайно невъзпитана, но исках да поздравя Сузи, не сме се виждали от цяла вечност — поне три години, нали, Сузи?

— Най-малко. Хенк, това е Джемайма, Джемайма Пендълтън. Джемайма, Хенк Маки.

— Здравей, Хенк, надявам се да не съсипвам тази приятна вечер, знам колко неприятно може да бъде.

— Няма нищо — насили се да се усмихна той, очевидно с огромно усилие. — Говорете си. Да ти донеса ли нещо за пиене?

— Не, благодаря. Вече пийнах две. Съпругът ми замина по работа и аз излязох да се помотая с друга приятелка… всъщност тъкмо се канех да се прибера.

— Ние отиваме да вечеряме — заговори Хенк, — така че…

— Вечеря! — усмихна се доволно Джемайма. — Господи, това звучи невероятно примамливо. Да хапна нещо след алкохола. Сигурен ли си? Да не се натрапвам?

Тя беше страхотна актриса, помисли си Сузи.

— Не, аз не те… — започна Хенк, но млъкна от страх да не излезе, че е невъзпитан, а след това погледна Сузи с надежда тя да му осигури път за бягство.

Сузи усети, че трябва да е много внимателна и да не прекалява.

— Работата е там, Джемайма, че двамата с Хенк искахме да поговорим за нас и…

— Какво ще кажете да си поръчам само ордьовър, а след това ще ви оставя да си приказвате. Дори половин час ще бъде предостатъчен, за да наваксаме. Господи, какъв късмет, че те зърнах! Ами ти, Хенк, с какво се занимаваш? Сигурно е нещо творческо, след като познаваш Сузи. Чакай да позная… имаш аура на творец… знам, ти си в рекламата. Представям си те как измисляш великолепно кампании!

— Не съм — намръщи се Хенк. Започваше много да се вкисва.

— С какво тогава?

— Фотограф съм — отвърна той.

— Фотограф! Колко вълнуващо! Да не би да правиш модни фотосесии за „Вог“ и „Татлър“? Ще ми разкажеш повече, докато вечеряме. Какво предпочитате? Гръцко, италианско, може би индийско?

— Виж — сопна се Хенк. — Мен не ме бройте. — Започваше да му личи, че е много ядосан и гледаше злобно Джемайма. — Вървете двете и се забавлявайте. Аз си имам работа.

— Олеле, сега вече се чувствам ужасно. Вие двамата вървете. Какво ще кажете през седмицата да дойдете у нас на вечеря? Ще бъде забавно и ще мога да те опозная, Хенк. Удобно ли ви е утре вечер?

— Не, не, така е по-добре. Ще се видим утре, Сузи. Обади ми се още утре сутринта, за да измислим нещо, нали? Да не забравиш. — Предупреждението прозвуча заплашително. — Беше ми приятно — обърна се той към Джемайма. — Приятна вечеря.

Излезе, без дори да целуне Сузи или да каже довиждане. Тя остана да гледа след него, обзета от паника.

— Джемайма, това беше малко прекалено. Горкият Хенк! Той е в ужасно състояние. Дали да не го догоня?

— Сузи — спря я Джемайма. — Хенк не е в никакво състояние. Много е добре, здрав и с всичкия си като нас двете.

— Ти откъде знаеш?

— Защото го наблюдавах. Бях тук, преди да ми пуснеш есемеса, дойдох, преди да отидеш в тоалетната. Застанах на вратата и го наблюдавах. Държа да ти кажа, че в мига, в който ти си обърна гърба, той се огледа, извади телефона, обади се на някого, смя се, бъбреше, беше си съвсем добре. Не чух нищо от казаното, разбира се, но по едно време видях как изпраща целувки по телефона. Щом вратата на тоалетната се отвори, той каза нещо бързо, изключи и натъпка телефона в джоба, отпусна се на стола и си придаде сърдит и нещастен вид. Той е мръсник, Сузи, чиста проба мръсник. Играе си с теб и ми се струва, че трябва да го провериш много внимателно. Имаш ли номера на някой от неговите приятели?

— Ами… да.

— Добре, позвъни на един от тях и кажи, че много се притесняваш за него, че ти се струва нещастен, нещо подобно.

— Ами… не знам — отвърна Сузи. — Ще се почувствам ужасно, ако кажат, че е така, че и те се притесняват…

— Тогава аз ще позвъня — реши нетърпеливо Джемайма. — Ако не го бях видяла със собствените си очи, нямаше да съм толкова сигурна. Сега обаче знам. Той е невероятен актьор, Сузи, нищо повече… освен че действа подмолно, садистично и прилага какви ли не скапани номера.

— И ти самата се справяш доста добре като актриса — отбеляза Сузи. Започваше да вярва на Джемайма, да изпитва толкова силно облекчение, че се почувства по-лека физически, дори малко глупава. Изкиска се. — Самата аз започнах да се дразня! Виж какво, хайде наистина да отидем да вечеряме, да си пийнем и да поговорим за творческата ти аура. Какво ще кажеш?

— Става — съгласи се Джемайма. — Господи, Сузи, вече си различна.

— И се чувствам различно — усмихна й се Сузи. — Напълно различно. Въпреки че все още ме е страх. Господи, дано не грешиш.

— Не греша — увери я другата жена, — а това не го казвам често. Хайде да вървим. Умирам от глад.

— Ще ти призная — продължи Сузи, — че и аз. За пръв път от седмици.

[1] Филм с участието на Бил Мъри и Анди Макдауъл, в който циничен метеоролог преживява един и същи ден, докато не стане по-добър човек. — Б.пр. ↑

Четирийсет и пета глава

— Може ли да те почерпя с едно питие тази вечер, стига да имаш време…

— Защо?

Нямаше никакъв ентусиазъм. Очевидно бе разбрала прегръдката погрешно. Все си мислеше, че той… е започнал да се държи по-човешки. Явно не флиртуваше, защото това щеше да е… просто щеше да е…

— За да ти благодаря — обясни тя. — Освен това искам да науча нещо повече за човека, когото си открил. Много мило.

— Изобщо не беше чак толкова мило. Просто споменах пред един човек. Той реши, че предложението е добро. Не съм го търсил специално.

— Да, разбирам… много благодаря, независимо как се е получило. Независимо дали си бил мил или не. Искаше ми се да ти кажа докъде сме стигнали с кампанията и всичко останало.

— Ще бъде интересно. Но ще отложим за друг път. Тази вечер съм зает.

— Аха. — Не бе очаквала подобен отговор, все си мислеше, че той е свободен, само с телефона и заповедите си. — Ясно. Добре. С нещо приятно ли ще се занимаваш?

— Не точно.

Тя се отказа.

— Добре. Тогава ще остане за някоя друга вечер.

— Да. Когато съпругът ти се върне, може да излезем тримата. Така е най-добре.

На това му се казва да те отритнат! Той да не би да е решил, че тя се опитва да го сваля?

— Извинявай — прекъсна той мълчанието. — Беше невъзпитано. Не исках да прозвучи така. Само че аз не пия.

Това бе толкова нелепо, че тя се изсмя.

— Кое му е смешното?

— Защото… защото извинението е тъпо. Да почерпиш някого с едно питие няма нищо общо с алкохола. Това е социален жест.

— Не съм много по социалните жестове — отсече той, — както ти е добре известно.

Тя въздъхна.

— Няма нищо. Приятна вечер, каквото и да си решил да правиш.

— Няма да е особено приятна — обясни той. — Трябва да отида и да се видя с бившата си жена. Иска да говори с мен. Нямам представа за какво ще говорим. Сигурно става въпрос за Дикън.

— Ясно. Може да е за нещо хубаво. Поне така се надявам. Междувременно трябва да се прибера и да продължа с моя проект.

— Кампанията ли?

— Не. С архитектурата от времето на крал Джордж. За Руби е — уточни тя, докато той мълчеше.

— А, нещо за училище ли?

— Точно така.

— Много са ми приятни тези задачи — призна той. — Само че жена ми поема повечето. На мен оставя астрономията. Много се интересувам от астрономия. Тя ни поставя на мястото ни, поне така ми се струва.

И така, Бианка се прибра, поговори за кратко със Соня, помаха на Фърги, който беше пред конзолата и само кимна разсеяно, почука притеснено на вратата на Мили и надникна вътре.

— Здравей, съкровище?

— Здрасти, мамо.

Напоследък обръщението беше „мамо“, нямаше вече „майче“. Мили сякаш беше пораснала с пет години и това я караше да се чувства неловко, дори нервно. А това беше глупаво. Нали?

— Днес ми позвъни Луси Фаръл — започна тя. — Хрумнала й е една идея, Мили, и става въпрос за теб. Искаш ли да й звъннеш? Тя чака да говори с теб.

— Така ли? Харесвам я. Много е сладка.

— Така е — потвърди Бианка. — Имаш ли номера й?

— Тя го записа в телефона ми онзи ден. — Не беше нужно да уточнява кой ден.

— Обади й се тогава. Много ми е интересно какво ще кажеш за идеята. Не е нужно да ми казваш, разбира се — побърза да добави тя. — Отивам да поработя над проекта на Руби.

— А, да, джорджианската архитектура, нали? Успех!

Тя излезе и отиде в кухнята, където вечеряха Руби и Карън.

— Готова съм, Руби.

— Добре. Мами, кога ще имам мобилен телефон? Много от приятелките ми вече имат.

— Така ли? Ами…

— Само не казвай „ще видим“. Това означава не. Предпочитам да кажеш след една година или след пет или дори десет.

Господи. Дори Руби ставаше опърничава. По-късно, когато Руби си легна, тя предложи да й прочете приказка.

— Няма нужда, мамо. — Тя й показа книга на Трейси Бийкър. — Тази не става за четене на глас. Но ти благодаря — добави учтиво тя.

Бианка се почувства напълно отхвърлена.

Слезе на долния етаж, наля си пълна чаша вино, отряза си парче сирене и седна пред компютъра. Зае се да прегледа грубите идеи, които Тод й беше показал, и веднага се почувства по-добре. Това беше хубавото на работата; тя не те предаваше и малко или повече вървеше, макар и невинаги както бе предвидено, а понякога излизаше извън контрол. Но пък не беше като взаимоотношенията с мъжете и децата.

След два дена заминаваше с Флорънс за Милано, за да огледат подходящите за магазин райони и тъкмо започваше да ги преценява, когато на вратата се звънна. Намръщи се. Беше твърде късно, за да е приятелка на Мили, а едва ли беше човек от…

Оказа се Сол, шокиран, лицето му напрегнато.

— Здрасти — каза тя и се постара да не издава изненадата си, да говори нормално. — Всичко наред ли е?

— Не — отсече той. — Нищо не е наред. Жена ми се мести в Австралия. Пак ще се жени. Иска да вземе Дикън. Може ли да вляза?

Флорънс си събираше багажа за пътуването с Бианка, когато усети, че не се чувства много добре. Болеше я гърло, а кашлицата, която я дразнеше, докато вечеряше, сякаш слизаше към дробовете й и причиняваше раздираща болка. Намръщи се. Колко неприятно, ако се разболееше; беше ходила в Милано един-единствен път, а с Бианка й беше приятно, забавно и хубаво.

Разполагаше с четирийсет и осем часа. Можеше да отиде на лекар на сутринта, да й дадат антибиотик и да се справи с вируса, който се опитваше да я повали; междувременно се приготви да си ляга, направи си горещ пунш и отнесе кръстословицата от „Телеграф“ в леглото.

Заспа на запалена лампа и два часа по-късно се събуди в още по-тежко състояние, имаше температура, почувства се дезориентирана; почти не съзнаваше какво прави, извади от чекмеджето на нощното шкафче снимката, която държеше там, за да не я види някой любопитен, и се взря в двамата с Корнилиъс, хванати за ръце в техния вътрешен двор, усмихнати на услужливия непознат, който ги беше снимал, и си легна с нея, за да преживее отново най-вълшебните, най-прекрасни дни през годините, които бяха споделяли.

— Не знам какво да кажа. Много ми е мъчно. — Бианка бе истински шокирана от непресторената мъка на Сол. Как ли щеше да се почувства тя, ако Патрик се преместеше в Австралия и вземеше децата, ако ги отведеше далече от нея, а те с всеки месец щяха да се променят и да се превърнат в хора, които тя с усилие щеше да разбира, щяха да водят живот, от който тя нямаше да има представа?

— Просто не е редно — зави той не за пръв път. — Тя няма право да върши подобно нещо. Детето е мое. Той е всичко, което имам. Тя ще си има нов съпруг, може би други деца. Как е възможно да подлага Дикън на подобно нещо? Да я дели с полубрат или сестра, които ще отнемат цялото й време и внимание?

— Сол, повечето деца се научават на това. Дори им се отразява добре.

Той се обърна почти ядосано към нея.

— Ти просто не разбираш. Дикън винаги се е радвал на цялото ни внимание, през целия си живот. Това му дава сигурност, компенсира другите загуби в живота му. А и другите деца няма да му бъдат истински братя и сестри, те ще са на друг мъж, който е различен от мен, онзи няма да му бъде баща. Няма да й позволя. Трябва да я спра. Говорих, разбира се, с адвоката си. Трябва да му звънна след малко. След десет минути.

Бианка погледна часовника си. В девет и половина ли? Точно така. В девет и половина, дори в два след полунощ, ако на Сол му се приискаше. Така постъпваха влиятелните хора. Възможно ли бе най-опитният, най-умен и обигран правен стратег в света да спре Джейни Финлейсън, която имаше попечителство, да отведе сина си, за да живее с нея в дом, който всеки съдия би преценил за по-задоволителен, при семейство с възможност за още деца? Другата възможност беше самотен баща, всички знаеха, че е самотник — и адвокатът на Джейн щеше да се възползва от този факт, — който работи по всяко време на денонощието и често пътува извън страната?

Заля я мощна вълна от съчувствие, не към Сол, ами към Дикън, толкова нежно дете, което обожаваше баща си. „Татко казва“ предшестваше много от изреченията му и често беше разнообразено с „Нямам търпение да кажа на татко“.

— Какво мислиш? — попита Сол и я погледна с наситено тъмните си очи. — Мислиш ли, че има право на това, мислиш ли, че ще успее?

— Не знам, Сол. Много ми се иска да те успокоя, но няма да е редно. Знам обаче, че ми е много мъчно за теб. Наистина много.

— Той е всичко, което имам — повтори Сол, — единственото нещо, което съм обичал истински.

Думата „нещо“ и се стори много интересна. Един адвокат би го разкъсал заради нея и би подчертал, че Сол възприема Дикън като вещ, но тя поне разбра какво иска да каже той. Дикън беше сърцето на неговия свят, на вселената му, интересуваше се единствено от него, той бе обект на страстна, отчаяна обич. И тя му го каза, да, знам (всъщност без да знае нищо, защото не познаваше личния живот на Сол, чувствата му, жените около него, приятелите му). Вероятно навремето бе обичал Джейни, беше я желал, беше решил да сподели живота си с нея. А с други? Никога ли не беше имал други жени? Да не би животът му наистина да се ограничаваше до Дикън и работата? Според Патрик беше така, също и според Джонджо, но те познаваха ли го истински, разбираха ли го, знаеха ли какво представляват сложните му мисли? Тя също не знаеше, напомни си Бианка с известно безпокойство. Не попадай в този капан, Бианка, не мисли, че сте близки, защото попадаш в много опасна територия.

— Ти какво каза на Джейни?

Той я зяпна.

— Казах й, че и дума не може да става, разбира се. И в най-скоро време да очаква обаждането на адвокатите ми.

Значи по този начин смяташе да си осигури сътрудничеството и съчувствието на Джейни.

— Какво очакваш да кажа? Че ще се опитаме да намерим някакъв изход ли?

— Не знам — поколеба се Бианка.

— Не знам дали изобщо разбираш — погледна я гневно той. — Мислех, че ще разбереш, ще осъзнаеш, че подобно отношение е напълно безсмислено. Както и да е, вече стана девет и половина, трябва да позвъня на адвоката, така че моля те да ме извиниш. Може би трябва да тръгвам.

— Стига глупости, Сол. Обади му се оттук, няма проблем. Ще отида да направя кафе.

— Да, добре — отвърна той, без да я поглежда, докато набираше номера.

Тя сложи кафе, наля си още една чаша вино, този път малка, не че не й се пиеше, но в този случай трябваше да е с бистра глава. Телефонът й звънна. Обаждаше се Патрик.

— Здравей, мила. Всичко наред ли е?

— Да, благодаря.

Нямаше начин да му каже, че Сол е тук. Той или щеше да поиска да говори с него, или щеше да се притесни по онзи глупав начин, че тя не прави достатъчно за него. Отхвърли последната причина. Което означаваше, че просто не искаше Патрик да знае — не можеше да каже защо, не беше наясно. Просто чувстваше, че е… по-разумно да премълчи.

— Добре, радвам се. Както виждаш, станал съм рано…

— Не точно. Кое време е там?

— Пет и половина. Утрото е прекрасно и тъкмо отивам в басейна — на покрива е, много симпатично място, а в осем ме чака среща.

— Чудесно — каза забързано тя, помисли си, че не е справедлива, и смени тона. — Как върви?

— Доста добре. Утре със сигурност съм вкъщи. Вече направих резервация.

— Пак ли? — попита тя.

— Да, пак. — Той очевидно се подразни от въпроса й. А не би трябвало, помисли си тя. — Както и да е, исках да се уверя, че сте добре.

— Аз съм добре, благодаря. Всички сме добре.

— Радвам се. А децата? Мили как е?

— Патрик, вече ти казах, че всички сме добре.

— Добре. До утре. Какви ги говоря, до вдругиден, все забравям допълнителните седем часа.

— Чудесно. Нямам търпение. Чао, Патрик.

— Чао, мила.

Бианка затвори телефона и си каза, че е голяма гаднярка. Днес на два пъти се държа противно. Първо с Луси, след това с Патрик. Патрик винаги беше толкова лоялен, търпеше отсъствията й и тя му дължеше поне малко толерантност. Въздъхна.

— Бианка! — провикна се Сол от антрето.

— Тук съм, сега ще донеса кафето. Иди в кабинета и ще го донеса.

Когато влезе, той се беше настанил на канапето, отпуснал глава назад със затворени очи.

Тя седна до него с подноса.

— Добре, какво каза адвокатът?

— Каза — започна той, а гласът му идваше някъде от дълбоко, където се бе натрупала мъка, която тя не разбираше, — каза, че бихме могли да опитаме да я спрем. Не каза, че ще я спрем. Не каза, че ще успеем. Каза, че нямало да е лесно. Естествено, че няма да е лесно. Тя няма право!

— Сол…

Тогава той се обърна към нея, в очите му имаше сълзи, а гласът му потрепери.

— Бианка, не мога да го понеса, просто не мога.

След това се разхлипа шумно, с дрезгав глас. После се протегна към нея, притисна я до себе си толкова силно, толкова отчаяно, че тя едва дишаше и привлече главата му на рамото си, остана трогната от тази разкъсваща мъка, шепнеше утешителни души, глупости, с които да го успокои, че всичко ще бъде наред, че той със сигурност ще намери начин, галеше го по косата, целуваше го по челото. И след това най-неочаквано той я целуна по устата, силно, почти гневно, тя се опита да го отблъсне и усети, че не може, и всички странни, наситени чувства, които съществуваха между тях от първата странна среща в ресторанта, избликнаха като фонтан, тя отвърна на целувката му, желанието й към него бе толкова мощно, че самата тя се стресна.

Целувката продължи дълго; най-сетне той се отдръпна, отпусна се назад, тъмните му очи пронизаха нейните, а след неестествено дълго мълчание той заговори:

— Не трябваше да го правя. Наистина не трябваше.

Както винаги, държанието му беше напълно неочаквано.

Нямаше извинения, че се е унесъл, нито пък колко прекрасна е тя. Тя седеше, все още физически стресната, донякъде развеселена, малко заинтригувана, в очакване да чуе какво ще каже той.

— За мен си изключително привлекателна. И ми е приятно с теб.

— Приятно ми е да го чуя. — Това беше тъп отговор, знаеше го много добре, но всичко извън глупавото щеше да се окаже опасно.

— Затова не исках да излезем да пийнем нещо тази вечер.

— В какъв смисъл?

— Ами Патрик го няма. Мислех, че ще бъде малко… неразумно. Особено след онази вечер.

Тя го погледна недоумяващо.

— Коя вечер?

— Пред бара. Когато аз… когато те притиснах с две ръце. Желаех те толкова много, че чак се ужасих от себе си. Затова те натъпках в таксито. Не смеех да остана с теб и секунда повече.

Той беше наистина невероятен. Говореше и се държеше като девствен подрастващ. Какво беше казал Патрик за него? Беше казал, че хората като него са малко откачени и не се съобразяват особено с другите, интересуват ги единствено парите. Това май създаваше нещо като дисбаланс.

— О, Сол — продължи тя, като внимаваше да не го засегне, — това беше много приятна изненада.

— Кое?

— Което направи. Притисна ме с две ръце, както се изрази.

Дали тези думи ще го накарат да го направи отново, помисли тя? Достатъчно бе само да го погледне и я обземаше желание да си свали дрехите; даде си сметка, че той винаги я бе привличал в сексуално отношение, но тя бе потискала подобни мисли със силата на волята си. Сега се почувства слаба, почти й прилоша от желание.

Само че той не го направи отново; намръщи се и се отдръпна още повече.

— А ти как би го казала? — попита той малко предизвикателно.

— Бих казала, че ме прегърна.

— Не звучи много сексапилно.

— Извинявай.

— Не, не, не се извинявай. Просто се опитвам да разбера.

Това пък какво трябваше да означава?

— Както и да е — продължи тя, — аз бях… останах малко изненадана. Особено с таксито. Но май свиквам с маниерите ти.

— Как така свикваш с маниерите ми?

— Свиквам, че не си много като другите хора.

— Не съм — отвърна той и въздъхна тежко, — знам, че не съм. Съжалявам, че е така. Поне в някои отношения.

— А пък аз не — усмихна му се тя. — Харесвам те какъвто си. Има предостатъчно хора, които се държат почти еднакво.

— Значи ме харесваш, така ли? — попита той и гласът му прозвуча колкото нетърпеливо, толкова и отбранително.

— Харесвам те, Сол — призна тя без капка предпазливост. — Много те харесвам.

— И ме намираш за привлекателен, нали? За сексапилен.

— Разбира се! Не си ли забелязал?

— Господи! — отвърна той и й се стори малко разстроен. — Значи всичко става по-сложно.

— Сол, няма нищо сложно. Поне в момента — добави тя.

— Разбира се, че има — каза той, — аз те намирам за изключително сексапилна, ти мен също, а това усложнява нещата. Като знаем в какво положение се намираме.

— В такъв случай — усмихна се отново тя, — ако се тревожиш за това, защо дойде тук, в дома ми, след като знаеш, че съпругът ми е на другия край на света? Още повече че преди това отказа да пийнеш с мен.

— Това беше различно — отвърна почти възмутено той и също й се усмихна бързо, смутено.

— Нима? В какъв смисъл?

— Имах нужда от теб — обясни той. — Ти си единственият човек, който ставаше.

Бе повече от очевидно, че той не прилича на никой друг.

А сега какво щеше да стане?

Четирийсет и шеста глава

Не помнеше някога досега да е изпитвала такава какофония от чувства. Беше гневна. Чувстваше се като глупачка. Беше бясна. И, разбира се, облекчена.

Беше безкрайно облекчена. Все едно всички клишета се обединиха, от раменете й се вдигна огромен товар, излезе от тъмен тунел, можеше да диша отново — беше прекрасно. Само че — той беше истинско зло. Нямаше друга дума, с която да го опише. Планът му беше вдъхновяващ, това бе сигурно, но какъв болен мозък би го приел?

— Здрасти! — Джемайма и се усмихваше от вратата. Сузи стана от бюрото си и я прегърна.

— О, Джемайма, обичам те!

— Спокойно де. Какво се е случило?

— Току-що позвъних в студиото от уличен телефон, попитах за него и някакво момиче каза, че днес нямало да идва, защото бил отишъл на снимки сам и попита дали да предаде нещо. Затова казах да, кажете му, че приятелката му звъни, да се обади и тя възкликна: „Зоуи!“, аз казах да, а тя продължи: „Здрасти, не ти познах гласа, мислех, че днес ще работите заедно.“ Да, оказа се съвсем лесно.

— Господи! — възкликна Джемайма. — Какъв гадняр. Съвършен мръсник.

— Нали. Не знам дали да се смея или да плача. Веднага ми се прииска да звънна на мобилния му, но след това си казах, че няма да е добре, че отмъщението е от ястията, които са най-вкусни студени, затова зачаках следващото му обаждане. Все още не съм измислила какво да му кажа. Чакам обаче с нетърпение. Джемайма, не знам как да ти благодаря. Наистина не знам.

— Няма нужда. Честна дума. Толкова се радвам, че си… че изглеждаш съвсем нормално. А пък снощи ни беше много весело и на мен ми беше безкрайно приятно.

— Радвам се. О, Бианка, добро утро.

— Добро утро, Сузи. Джемайма, трябваш ми в офиса веднага, ако обичаш. Имаме проблем с пътуването до Милано. Става въпрос за Флорънс — уточни Бианка. — Болна е. Гласът й беше ужасен, говореше объркано, беше разстроена, почти разплакана, каза, че едва диша, звъннала на лекаря и й казали да отиде в кабинета, а тя не може да отиде сама, затова ще отскоча до тях да видя как да й помогна. И без това имам два часа без срещи, а много обичам Флорънс. Междувременно откажи полета за нея. Налага се да замина сама за Милано. Жалко.

Усмихна се на Джемайма; имаше нещо… нещо странно в нея тази сутрин, каза си секретарката. Не, не беше точно странно, по-скоро… различно.

— Добре. Да ти повикам ли такси?

— Да, благодаря. Казах й, че ще отида — тя, разбира се, не пожела, но след това каза, че съседката имала ключ. След като не може дори да отвори… горката Флорънс. Ще се върна за срещата с Хати в единайсет и половина.

— Добро утро, Франсин. Обажда се лейди Фаръл. Искам да говоря с госпожица Хамилтън.

— За съжаление нея я няма, лейди Фаръл. Болна е. Затова съм тук. Тя ми звънна и ме помоли да дойда. Гласът й беше ужасен, не можеше да си поеме дъх от кашлица, а има и много висока температура, така каза.

— Значи трябва да се обади на лекар.

— Вече се е обаждала, лейди Фаръл, и са й казали да отиде.

— Нелепо! Не би трябвало да се примирява с подобно отношение. Ще отида да я видя.

— Флорънс…

Бианка почука тихо на вратата на спалнята и влезе. Флорънс се беше отпуснала на възглавниците, кашляше непрекъснато, а очите й блестяха.

— Горкичката ми тя. Ще се обадя веднага на лекаря, нали му имаш телефона?

— Да, ето го там… — Флорънс й подаде стар кожен бележник. — Доктор Робъртс. Само че той няма да дойде.

— Сигурна съм, че ще дойде — усмихна и се Бианка. — Какво да ти донеса? Чаша чай? Топло мляко?

— Малко горещ лимон с мед ще ми се отрази добре — отвърна Флорънс. — Само че, Бианка, не трябваше да идваш, имаш си много по-важни задачи, много се извинявам…

— Ти го заслужаваш. Дай малко да подредя тук… — Тя взе няколко кърпички, чаша вода, още една чаша и помириса. С изненада откри, че вътре има уиски, и тръгна да намери кухнята.

Къщата беше очарователна, викторианска, все още с корнизи и парапети, камина и малък хол. Беше красиво обзаведена, с набрани завеси, столове с тапицирани облегалки, шезлонг, кръгла маса за хранене с четири стола до прозореца и протъркан, но навремето очевидно ценен ориенталски килим. Над камината имаше много красив акварел на малък парижки вътрешен двор, който се виждаше през отворена врата, и снимка в сребърна рамка на ниска кръгла масичка. На нея се виждаше млада двойка, тя беше в бяла рокля, държеше букет цветя, а той беше в униформа — очевидно Флорънс и съпругът й през войната, на сватбата.

Бианка се загледа. И двамата се усмихваха към фотоапарата с радост, която грееше шейсет години по-късно. Флорънс беше прекрасна, със сламена шапка с цветя върху прекрасните къдрици, а той беше и красив, и интересен, в офицерското кепе, стиснато под ръка, се виждаше цвете. Колко тъжно; какво щастие, каква любов бе заличена. И всичко това беше част от тъжната, самотна история на Флорънс, помисли си Бианка. Кухнята беше традиционна, с чамови шкафове, италиански плочки на пода, всичко от високо качество и скъпо — как бе успяла Флорънс да си позволи тези неща, запита се Бианка за стотен път. Обади се на лекаря на Флорънс, заяви на сопнатата рецепционистка, че ако лекарят не се отбие в най-скоро време да прегледа Флорънс, тя не отговаря за последствията и приготви лимон с мед.

Флорънс й се усмихна и посочи нощното шкафче.

— Би ли оставила чашата там. Много ти благодаря, Бианка, много си мила…

— Дано да ти помогне. Лекарят скоро ще дойде. Ще направя място за чашата. Ще преместя книгата и…

„И снимката“, канеше се да каже тя, но след това не го направи. На снимката, с красива рамка, но очевидно много стара, избеляла, се виждаше красива двойка. Сега вече Бианка се съсредоточи и насочи към черно-бялата снимка цялото си внимание. Мъжът я беше прегърнал през раменете и двамата се усмихваха пред вътрешен двор, очевидно в Париж, и бе ясно, че това е същият двор като на картината долу. Жената, толкова красива, с буйни къдрици, големи очи, млада, на не повече от трийсет, облечена в рокля с подчертана талия и богато разкроена пола, съвсем по модата от края на петдесетте, бе очевидно Флорънс, а мъжът, забележително красивият мъж до нея, беше Корнилиъс Фаръл.

Неочаквано всичко й се изясни.

Атина пристъпи към входната врата на Флорънс и почука силно няколко пъти с медното чукче.

Остана удивена, когато Бианка Бейли отвори вратата. Тя самата имаше малко отнесен вид.

— А — започна тя, — лейди Фаръл. Много… много ми е приятно да ви видя. Заповядайте.

Отначало, когато се изправи пред лейди Фаръл, Бианка мислеше само за едно — за снимката, която остави на нощното шкафче. След това си помисли, че не бива да допуска лейди Фаръл да я види, че няма как да я спре, тъй като тя беше на средата на стълбите, че Флорънс е с твърде висока температура и много объркана и няма да се сети да премести снимката, за да не я види старата й приятелка.

— Лейди Фаръл — провикна се тя, — да ви направя ли кафе? Флорънс спи, а лекарят ще дойде всеки момент.

Лейди Фаръл спря и се обърна.

— Не, благодаря; тя ще се зарадва да ме види, а и аз искам да говоря с лекаря.

Бианка огледа уплашено антрето и затича в кухнята. На стойката за сушене на съдове бе оставена кана. Тя я грабна, както беше празна, и затича по стълбите след Атина, която тъкмо влизаше в спалнята на Флорънс.

Последва я и погледна към нощното шкафче. Снимката бе все още там. Флорънс кашляше със затворени очи и дори не бе забелязала присъствието на Атина.

Атина застана в долната част на леглото, погледна я и си свали ръкавиците.

— Флорънс! — заговори тя. — Флорънс, изглеждаш ужасно. Как се чувстваш?

Отговор не последва, въпреки че Флорънс отвори очи.

— Според мен — обади се Бианка — трябва да я оставим да си почива, докато дойде лекарят. Елате долу и…

— Госпожо Бейли, ще чакам тук, докато дойде лекарят. — Погледна Бианка. — Защо, за бога, сте понесла тази празна кана?

— Какво? Боже. Флорънс поиска вода, когато пристигнахте, сигурно съм взела каната и съм забравила да я напълня. Много глупаво. Вижте, очевидно е, че тя спи. Няма ли да се чувствате по-удобно долу?

— Госпожо Бейли, не съм дошла, за да ми бъде удобно, както се изразихте. Ще чакам тук, както вече ви казах.

Тя си свали палтото и го метна на медната табла на леглото, пристъпи към Флорънс и се наведе над нея. Всеки момент, помисли си Бианка, тя щеше да погледне към нощното шкафче… моля те, Флорънс, премести се, изпищи, повърни, направи нещо! Само че Флорънс лежеше безжизнено, раздирана единствено от пристъпи на силна кашлица.

На улицата спря автомобил. Атина се изправи.

— Това лекарят ли е?

— Нямам представа — отвърна Бианка.

На вратата се звънна. Атина пристъпи към прозореца и погледна навън.

— Да, той е. Дошъл е. Лекарите са толкова неугледни в днешно време; погледнете го само, какъв ужасен анорак, вместо да облече прилично палто. Няма ли да отидете да му отворите?

— Да, разбира се, само да… — Докато минаваше покрай леглото на Флорънс, тя постави празната кана на нощното шкафче, взе книгата и заедно с нея снимката.

— А… здравей. — Лара се усмихна неуверено на Бърти; той не можеше да я подмине, след като бяха в един асансьор.

— Здравей — усмихна се той, очевидно смутен не по-малко от нея. — Кажи… как си?

— Добре, благодаря. Ами… Бърти, много мъчно ми стана, когато разбрах, че напускаш.

— Много си мила. Да, и на мен ми е мъчно за някои неща, но така е най-добре.

— Щом е така… а и новата ти работа е интересна. Бианка ми разказа някои неща — побърза да добави тя.

— Дано е интересно. Знаеш ли, че вече няма да живея в Лондон?

— Да, чух.

— Отивам в Мидландс. Според мен много подценяват Мидландс. Ще мога да си купя чудесна къща в огромна градина за по-малко от половината пари, които ще ми вземат тук.

Бяха на партера и той отстъпи, за да слезе първо тя.

— Благодаря. Тръгнала съм към Уест Енд. Можем да вземем едно такси, ако си в същата посока.

— Не съм натам — отвърна смутено той. — Благодаря.

— Добре. Беше ми приятно, че си поприказвахме, Бърти. Нали ще бъдеш тук още известно време. Да не вземеш да изчезнеш по магистрала М1 сред облак дим, докато не гледаме? — Тя се усмихна, макар и прекалено весело.

— Не, не. Ще дойда да се сбогувам, разбира се. Когато… когато му дойде времето. Ами, Лара, беше ми приятно, че си поприказвахме. Чао засега.

— Чао, Бърти.

Тя остана загледана в него, докато той излизаше на улицата с бърза крачка. Почувства се глупаво и бе готова да се разплаче. Няколко пъти й се беше случвало да я отрежат, но този път беше доста грубо. Е, повече нямаше да опитва. Да се чувства като натрапница не беше в стила й.

Бърти се надяваше, че не се е държал невъзпитано, но му се струваше точно обратното. Щеше да му бъде приятно да си поприказва с Лара за новата работа, но тя показваше ясно, при това от седмици, че го отбягва, затова той прецени, че не е подходящо да се спира с нея. А как да пътува в едно такси с нея, след като отиваше в Линкълнс Ин, където бе сборище на прависти? Тя сигурно беше чула слухове за развода му, но той нямаше намерение да ги потвърди.

Периодът беше ужасен; майка му започна редовно да му изнася лекции за недомислиците, които вършеше както лично, така и професионално, непрекъснато му напомняше, че никога досега не е работил другаде, освен в търговска къща „Фаръл“, че тук никога не е постигал никакъв успех.

— Да, знам, че се справи прилично с новата си работа, но, Бърти, това не беше нещо трудно. Личен състав!

Непрекъснато му повтаряше, че разводът е трудна и скъпа работа, че няма никаква представа с какво се е захванал.

— Двамата с баща ти имахме много различия, във всички семейства е така, но нито един брак не е съвършен, а като останеш женен и издържиш, само можеш да спечелиш. Тъжно е, когато останеш сам… знам го от опит. Надявам се не си въобразяваш, че ще си намериш друга жена или ще започнеш всичко отначало, защото си доста стар, не си изгодна партия, особено без търговска къща „Фаръл“ зад гърба…

И така нататък, ден след ден.

Симпатичното момиче от „Катай Пасифик Еърлайнс“ успя да смени полета на Патрик за дванайсет часа по-рано и така той пристигна на „Хийтроу“ рано вечерта вместо на следващата сутрин. Обади се на Бианка, но телефонът й беше включен на гласова поща; звънна у дома и телефонният секретар го уведоми, че Бианка и Патрик Бейли в момента не могат да се обадят.

Не остави съобщение на нито един от двата телефона и реши да се прибере — щеше да стане поне девет, може би дори девет и половина, докато стигне в Хампстед. Движението било ужасно, така каза таксиметровият шофьор, а няма нищо по-изнервящо от това да звъниш няколко пъти, за да предупреждаваш, че ще закъснееш. Още по-изнервящо е, когато на теб ти звънят.

Беше почти девет, когато пристигна пред къщи и се провикна от антрето.

Карън излезе от кабинета.

— Господин Бейли, здравейте. Не ви очаквах.

Патрик се постара да не влага сарказъм, когато се извини и попита къде са всички. Децата спели, дори Мили, която се прибрала много уморена, след като прекарала вечерта с Луси Фаръл в апартамента на лейди Фаръл.

— Бианка, разбира се, знаеше и е много щастлива.

— Бианка къде е?

— На среща, а след това на вечеря с рекламните агенти. Каза, че може да закъснее доста и ме помоли да остана. След като вече сте си вкъщи…

— Да, да, разбира се. Върви, Карън, всичко е наред.

Той си направи сандвич и след като погледа телевизия, реши да си легне. Часовата разлика започваше да си казва думата. Погледна часовника си — дванайсет и половина, а утре сутринта Бианка заминаваше за Милано.

Позвъни на мобилния й телефон. Все още беше на гласова поща. Патрик й остави бележка в антрето, за да знае, че се е прибрал, взе приспивателно и въпреки това се събуди в два и половина и остана удивен, че Бианка все още не се е прибрала или поне не си беше легнала; може да беше в свободната стая, за да не го притеснява.

Мина предпазливо по коридора, надникна в празната стая за гости, преди да слезе много ядосан и не по-малко притеснен в кабинета, за да я чака, но накрая се отказа и се качи да си легне, макар че не можа да заспи. Звъня й много пъти, но тя не отговори.

Най-сетне заспа, но усещането за собственото му нещастие и за разпадането на брака им се изостри, а един друг страх, който дори не би могъл да си представи допреди няколко месеца, напираше да се прояви външно.

Беше й толкова приятно. Ако можеше да има нещо подобно, когато беше напълно отчаяна. Прекрасно беше не само да наблюдава как Луси работи и превръща познатото лице ту в миловидно, ту във високомерно, ту в класически красиво, ту в лице на дивачка, но и да се озове в света на възрастните, който също беше прекрасен. Вечерта отидоха в апартамента на бабата на Луси и на нея й се стори, че е попаднала в миналото. Беше същият какъвто е бил, когато се е нанесла, пълен с прекрасни мебели и украшения, които Луси каза, че били в стил деко — навсякъде с огледала и бронзови фигури, пищно украсени лампи.

— Най-много е обичала този период, казва, че интериорът никога не е бил толкова великолепен и бляскав.

Самата лейди Фаръл беше невероятна, много, много елегантна, с изумителна бяла коса, облечена в нещо като широка копринена пижама, за която Луси обясни, че се казвала палацо пижама, от много известен дизайнер на име Пучи. Не откъсна очи от Луси, докато тя работеше — очевидно все още бе толкова привързана към фирмата, че трябваше да одобрява дори най-дребните детайли, а те, разбира се, включваха имиджа, който Луси създаваше. Мили не знаеше това; мислеше, че майка й отговаря за всичко.

Докато работеха, лейди Фаръл донесе сандвичи с пушена сьомга, предложи на Луси от шампанското, което пиеше, но Луси отказа, защото щяла да оплеска грима. Останаха около три часа и когато си тръгнаха, лейди Фаръл каза, че могат да идват и да работят в апартамента, когато пожелаят. Мили се надяваше да отидат отново, но Луси заяви, че било по-лесно в гримьорната на „Фаръл“, където имало всички продукти, във всички произведени нюанси, както и много от продуктите на конкуренцията; там имаше огледало със светлини, също както в гримьорните на актрисите, и Мили се почувства като филмова звезда, докато седеше пред огледалото.

На следващия ден Джейс също щеше да дойде, за да може Луси да поработи и над нейното лице и да създаде нов облик; беше толкова развълнувана, когато призна пред Мили, че не можела нито да спи, нито да яде. Тъй като го каза, докато преглъщаше един „Бигмак“ и голям ягодов шейк, Мили не й обърна особено внимание. В същото време си каза колко е хубаво, че не се налага Джейс да се среща с лейди Фаръл.

Имаше и още нещо невероятно. Една приятелка на Луси с моден блог беше готова да пусне материал за новия имидж, когато започнеше представянето на новата гама. Луси беше готова да направи снимки за процеса на гримиране, а това бе просто невероятно вълнуващо.

Случващото се дори й помогна да преглътне мисълта да се върне в училище и тя реши да го направи следващата седмица.

Кари и сие бяха необичайно мълчаливи през първите дни, докато отсъстваше, нямаше противни съобщения в ask.fm, нито пък подлярски есемеси — тя реши, че момичетата са загазили, — но след като минаха няколко дена, те започнаха отново, първоначално предпазливо, с есемеси, гадни и прикрити, така че никой да не може да ги хване. „Много ни липсваш, скъпа Мили, нямаме търпение да се върнеш“, след това пускаха противни нещица в "ask.fm, като например че тя е тежко болна или просто се преструва, и питаха дали лекарствата наистина действат и дали не трябва отново да посегне към бутилката.

Това беше преди два дена, а сега се намираше в колата на баща си — майка й беше заминала — по пътя към училище, защото й се стори непреодолимо страшно да се качи в автобуса; баща й се държеше мило, питаше я дали е сигурна, че ще издържи, и бе достатъчно тя да каже само една дума, за да отиде с нея. Когато пристигнаха и видя как момичетата влизат и се уплаши, че ще повърне, стисна ръката на баща си и го помоли да влезе с нея, но той беше спрял на двойна непресечена линия и огромна жена регулировчик се упъти към тях и го попита дали случайно е забелязал, че е спрял неправилно, и го предупреди, че ще му напише фиш, ако остане повече от три минути, той отговори, че няма проблем, тя извади фотоапарат и кочана с фишове, но Мили си помисли, че не си струва, и си пое дълбоко дъх.

— Всичко е наред, татко, ще се справя.

Така се чувстваше и когато скочи за пръв път от трамплина в плувния басейн, слезе сама и закрачи бързо към сградата на училището.

Влизането в класната стая беше най-ужасният момент. Настъпи гробна тишина, след това се чу гласът на Кари…

— Мили! Колко се радвам. Всички се надяваме, че си по-добре!

Момичетата се разкискаха, Мили седна на чина си и започна да вади нещата си от чантата. Мислеше си, че ако планът им с Луси не се получи, ще се наложи да се премести в друго училище, може би в пограничните райони на Монголия…

Родителите й, без да й съобщят, бяха ходили в училището и бяха разказали на директорката какво се е случило; първоначално тя бе отказала да повярва, след това бе проявила нещо като разкаяние.

— Тя сигурно се чувства ужасно, а ние трябваше да забележим какво става…

— Както и ние — бе отбелязал Патрик. — Нито един от нас не може да си позволи да стовари цялата вина върху другата страна.

— Така е — съгласи се госпожа Блакстоун. — Подобни неща съществуват от незапомнени времена, известно е на всички, просто методите са се променили.

— Въпреки това — беше се намесила Бианка — човек не бива да търси извинение и да подминава тормоза, който се упражнява над невинни хора.

— Не, разбира се. Само че според мен това не може да се нарече тормоз.

— Напротив — прекъсна я Патрик. — Слепотата крие големи опасности, госпожо Блакстоун. Бдителността е важна дори когато подозирате някаква нередност. На мен ми е трудно да повярвам например че класната на Мили не е забелязала, че тя е единственото момиче от целия клас, което не е получило картичка.

— Господин Бейли, персоналът ни е много зает, особено по Коледа, и…

— Госпожо Блакстоун, как смеете да ми кажете, без дори да трепнете, че тормозът съществува открай време и че сте твърде заети, за да следите за подобни прояви?

— Мили реши да се върне в училище и с това показва огромен кураж и решителност и настоява нищо да не се казва на момичетата. Ние дори й обещахме да не идваме, но преценихме, че и вие, и персоналът ви трябва да научите за това нещастие. На мен лично ми се иска да се изправя пред тези момичета и родителите им, но Мили твърди, че след като момичетата бъдат наказани и всичко отшуми, тормозът ще стане още по-нетърпим. След като научих на какво е била подложена, съм склонна да повярвам, че е права.

— Не мога да повярвам! — отвърна госпожа Блакстоун.

— За нещастие на Мили ние можем — сряза я Бианка.

Бианка влезе в къщата, изтощена след пътуването до Милано. Фърги седеше на барплота за закуска с помръкнало лице.

— Какво става, Фърги?

— Набройкали са ме, това е.

Не и още едно от децата й. Как бе възможно да тормозят и него.

— Кой те е набройкал, Фърги?

— Господин Томас.

— Какво? Кой?

— Каза, че щял да ме изкара от класа за напреднали, ако не се старая повече и не работя по-упорито. Разправя, че не съм работил, а аз наистина много се старая. Бил ви изпратил имейл, така разправя, но може и да не го е изпратил. Той лъже за всичко!

— Да проверим… — Тя извади айпада от чантата си. Наистина беше получила имейл от господин Томас, класния на Фърги, и на него пишеше „Напредък на Фърги“.

Тя прегледа написаното.

„Уважаеми господин и госпожо Бейли. С огромно съжаление ви информирам… незначителни усилия… налага се да го изтегля от класа за напреднали, докато няма подобрение… среща с двамата…“

Прободе я чувство на вина; знаеше, че напоследък не обръща достатъчно внимание на Фърги. Покрай проблемите с Мили и докато работеше над джорджианската архитектура на Руби, за Фърги не й оставаше много „качествено време“, както казваха, израз, от който тя се вбесяваше. Беше предположила, че в момента Фърги няма нужда от нея; той беше винаги весел, представяше се успешно, а и тази година нямаше решаващи изпити. За бога, трябваше да направи повече, но и Патрик не беше забелязал нищо заради Сол… по дяволите да върви Сол… който не й се беше обаждал от… Не, не започвай да мислиш за Сол, Бианка, недей…

Мобилният й звънна; обаждаше се Патрик.

— Здрасти, тъкмо получих имейла на господин Томас. Много неприятно, трябва да го обсъдим. Кога ще се прибереш?

— Вече съм вкъщи — отвърна Бианка. Това беше единственият приятен момент от деня.

— А, добре. Значи ще се видим след час, час и нещо.

Затвори телефона и прегърна Фърги; за разлика от обикновено той не се отдръпна.

— Не се тревожи, Фърги, ще оправим нещата.

Той успя да се усмихне.

— Благодаря, мамо, а пък аз ще работя по-упорито. Обещавам!

Патрик се прибра десет минути по-късно.

— Как мина пътуването? — попита той.

— Добре. Успешно, струва ми се. Но съм много уморена — каза тя и я обзе отчаяно желание да не водят разговора за Фърги в момента.

— Разбира се. — В тона му долови подигравка.

— А твоето пътуване? Как мина?

— Много добре. Искам да поговорим по този въпрос. Има проблем. Може би докато вечеряме.

— Да, добре, разбира се. Само че съм си донесла цял куп документи, предстои ми ранно съвещание с инвеститорите и адвокатите. Много е важно.

— Разбира се.

— Може би утре? Или през уикенда.

— Може би.

Той си наля чаша бира, след това седна и я погледна.

— Бианка…

— Да?

— Трябва да разговаряме. За Фърги.

Точно както предполагаше, разговорът за Фърги и проблемите му беше познат и отчайващ, двамата си прехвърляха вината: не били обръщали достатъчно внимание на децата и на тяхната работа… Фърги и Мили бяха на критичен етап… Бианка не отделяше време, както беше обещала… а нима Патрик отделяше някакво време?… Е, на него му се полагаше… беше вършил тази работа години наред… и така нататък. Най-сетне тя му каза, че е провела сериозен разговор с Фърги и той е обещал да работи по-упорито, двамата написаха имейл до господин Томас, съгласиха се да се срещнат и казаха, че са провели изключително сериозен разговор с Фърги, който е разбрал, че става дума за нещо много важно.

— Така — продължи Патрик, — сега искам…

— Мамо, татко! — Вратата се отвори. Беше Фърги.

— Господи — промърмори Патрик.

— Кажи, Фърги? — попита Бианка с едва сдържано нетърпение.

— Много ли ще се бавите? Написах си домашните, а имам една чисто нова игра от Дан и исках да я пробвам…

— Фърги! Не мога да повярвам, че дори ти е минало през ум да ме питаш. Не може. Сега излез, върви си в стаята и…

— Да, да, добре, татко. Споко. — Той обърна никакво внимание на гнева на баща си. — Чао.

— Вината е твоя — заяви Патрик, когато вратата се затвори.

— Кое точно е по моя вина?

— Очевидно си прекалено мека с него. В противен случай нямаше да посмее да дойде тук и да пита дали може да играе с видеоиграта. Трябва да разбере, че случилото се е изключително сериозно. В противен случай ще се окаже, че се плъзгаме все по-надолу.

— Престани, Патрик — отвърна уморено Бианка. — Извинявам се, ако е така. Утре ще отида да купя пръчка…

— Случаят не е подходящ за майтапи.

Бианка го погледна; студеното ожесточение между двамата се натрупваше все повече. Онова, което му се случваше, беше ужасно. Та само допреди година той беше добродушен, мил и забавен. Беше най-грижовният и най-отдаден баща, проявяваше огромно разбиране и беше изключителен съпруг. Тя го обичаше много и бракът им беше щастлив. Къде отиде всичко това? Какво стана с брака им? Какво го отблъсна? Нейна ли беше вината? Нейна и на работата й? Само че тя открай време вършеше тази работа, важна работа. Подобно нещо не се беше случвало досега. Е, понякога имаше търкания, той се оплакваше. Но нито една от работите, на които се посвещаваше, не я бе ангажирала както „Фаръл“, не бе обсебвала целия й живот, сърцето й, съзнанието й.

— Предлагам да продължим нататък. — Тя се опита да се усмихне, да се държи мило. — За какво важно искаше да говорим?

— Много съм ти благодарен, че не омаловажи нещата.

— Нищо не омаловажавам. След като е важно за теб, значи е важно и за мен.

— Не съм си го и помислял — отвърна той, — сега обаче не съм толкова сигурен. Ти си се променила много, Бианка, не мога да те позная. Връзката ни престана да съществува, поне така ми се струва и това не може да продължава по този начин. Изобщо не разговаряме, дори по телефона, все те няма…

— Така ли? Патрик, доколкото си спомням, теб те нямаше, през последните месеци ти работиш до късно по-често от мен. Аз поне се прибирам от чужбина, когато съм казала, вместо три дена по-късно и прекарвам всеки уикенд със семейството.

— Не е честно. И аз съм тук през уикенда.

— Прекарваш поне половината си време в разговори със Сол Финлейсън. Ставаш точно толкова груб и вманиачен в работата като него.

— Преувеличаваш. Добре, напоследък може и да се случва доста често, но нали не си забравила, че прекарах петнайсет скапани години от шестнайсетте, в които сме женени, на твое разположение — или по-точно казано на разположение на семейството ти, — така че ти да можеш да се посветиш на тъпата си кариера, която е по-важна от всичко останало.

— Не е честно! Не съм се посветила на нея и ти много добре го знаеш. Винаги съм поставяла децата на първо място.

— Нима? Затова ли Мили е толкова щастлива, уравновесена, а Фърги учи упорито и…

— Стига! Просто млъкни, дявол да те вземе.

— Няма. След като ги поставяш на първо място, защо не отложиш срещата утре сутринта, за да си с Мили, за да я заведеш на училище, защото това много ще й помогне в момента.

Трябваше да го направи, наистина трябваше. Само че срещата утре беше с инвеститорите и адвокатите, трябваше да се подпишат новите договори за франчайза; и без това вече бяха закъснели, имаше опасност да изпуснат наемите…

— Не мога — отвърна тя. — Наистина не мога. Трябва да подпиша едни документи, да разбера дали инвеститорите…

— Пет пари не давам с кого ще се срещаш. Мястото ти е тук, у дома, да се грижиш за дъщеря си.

Разкъсваше я чувство за вина. Той, разбира се, беше прав. Но пък…

— Ти си се променил — заяви тя. — Промени се, откакто започна да работиш за Сол.

Беше необмислено да намесва Сол. Неочаквано обаче истината й се стори по-важна от всичко друго.

— Откакто харесвам работата ли? — попита той. — А това ти е неприятно. Струва ми се, че на теб повече ти отива да си отегчена и нещастна.

— Как можа да кажеш нещо толкова гадно!

— Истина е. Животът ти беше много по-лесен, докато аз бях на твое разположение и на разположение на децата.

— А сега не си ли на разположение на Сол?

— Я престани — отвърна уморено той. — Не исках да говорим за това.

— А за какво? Кажи.

— Добре… — Той си пое дълбоко дъх… В този момент мобилният й звънна.

— Господи! — въздъхна той.

— Извинявай. Просто няма да се обадя. Ще се включи гласовата поща.

— Просто изключи скапания телефон — нареди тихо Патрик. След това добави: — Моля те.

Това „моля те“ придаде повече тежест на молбата му.

— Добре. — Видя обаче, че е звънял Тод. — Извинявай, Патрик, налага се да се обадя. Много бързо. Ало, Тод. О, не. О, господи! Могат ли да го оправят? Господи, налага се да го оправят на всяка цена. Виж, извинявай, но в момента не мога да говоря. Не! Не мога. Утре. Имам среща много рано сутринта, може ли да поговорим след това? Към девет ли? Да, става.

— Много се извинявам — заговори тя, след като прекъсна разговора. — Обади се Тод за сайта, тестовият се е скапал и…

— Изобщо не ме интересува — заяви Патрик, — а сега изключи скапания телефон.

Тя го изключи.

— Благодаря ти, Бианка. — Той млъкна, пое си дълбоко дъх и продължи: — Писна ми.

— Извинявам се, но и аз мога да кажа същото.

Той не обърна внимание на думите й.

— Все едно и също — инвеститори, бюджети, франчайзинг, скапаната рекламна кампания, после колко била велика. Кога намери време за мен, за моята работа? Кога ме изслуша, за да мога да споделя моите проблеми, моите грижи, да не говорим за децата. Бианка, моля те, слушай внимателно какво искам да ти кажа.

Тя мълчеше, неочаквано обзета от страх. Той я наблюдаваше особено, както никога досега, излъчваше решителност, стоеше напълно неподвижен, впил очи в нея, почти тъжен.

— Слушам те.

— Добре, защото искам да съм напълно ясен. Или напускаш тази фирма, или аз ще те напусна. Честно ти казвам, че няма значение кое от двете. Но ми писна. — Той се изправи. — Кажи ми какво си решила, защото искам да планирам нещата.

Тръгна към вратата и като стигна до нея, се обърна.

— Искам да чуя решението ти до една седмица. До края на месеца да си напуснала фирмата. Не говоря за някой неопределен момент в бъдеще, който така и няма да настъпи.

— Но… това означава… това означава да напусна преди представянето на новите продукти!

— Мили боже, това толкова важно пускане. Забравих за него само за секунда. Как можах! Знаеш ли, Бианка, това не променя нищо. Няма смисъл да се колебаеш и терзаеш. Ясно ли е?

Излезе от стаята и затвори тихо вратата след себе си.

Четирийсет и седма глава

— Сузи? Сладурче, къде беше? Пусках ти есемеси цял ден. — Гласът на Хенк звучеше жално. Тя си представи лицето му. Добре. Това щеше да е забавно. Един от най-хубавите телефонни разговори в живота й.

Друг беше, когато тази нощ й звънна в два и тя му каза да се разкара. Веднага усети злобата му, усмихна се от удоволствие, изключи телефона и заспа отново.

— Извинявай, Хенк. Бях много заета. Кажи какво да направя за теб?

— Сладурче! Много добре знаеш какво да направиш. Да се срещнем. Спешно трябва да говоря с теб. Много ми е криво. А снощи… просто не знам как можа да го направиш, да ме отрежеш…

— Извинявай. Бях много уморена.

— Не мога да издържа още една нощ, Сузи, не и като снощи. Непрекъснато поглеждах към приспивателните и се питах дали да не ги изпия…

— Нали каза, че си спрял да ги пиеш?

— Говорех за антидепресантите. Кажи какво става, май не разбираш колко съм отчаян.

— Напротив, разбирам.

— Ти не си такава. Довечера ще поговорим.

— Извинявай, Хенк, не мога тази вечер. Ще излизам с една приятелка.

— Да не би да говориш за грозницата от онази вечер? Бях готов да я убия, защо не и каза да се разкара?

— Не ми се случва да говоря с приятелките си по този начин. Странно, нали?

— Сузи, кълна се в господ, че ако не се срещнем довечера, ще изпия приспивателните. Не мога да продължавам по този начин, имам чувството, че ще полудея! Откажи на приятелката, за бога.

— За съжаление не мога.

— Господи! — Тя долови промяната в гласа му, усети гнева. — Значи пет пари не даваш за мен какво ще направя…

Точно така. Давай, Сузи. Нанеси окончателен удар.

— Имам предложение, Хенк. Защо не се обърнеш към Зоуи. Тя може да прояви повече съчувствие.

Последва мълчание, пълно мълчание. То продължи дълго, тя го чуваше как диша. Сърцето й блъскаше неудържимо и усети страх. Ами ако греши, ако Джемайма се е подвела, ако Зоуи е просто приятелка? Представи си шишенцето с приспивателни, видя ги в ръката на Хенк, после как ги изсипва, чу гласа на полицая на другия ден…

— Мръсница — изсъска той. — Гнусна, скапана мръсница. Как смееш да си играеш с мен, да рискуваш живота ми…

След това последва поток от гадости. Прилоша й, докато слушаше потресена в продължение на минута, може би две, след това го прекъсна:

— Извинявай, но затварям. Не мога да търпя всичко това. Онова, което правеше с мен, беше жестоко. Бях отчаяна от тревоги, не можех да мисля за нищо друго. Накрая разбрах какво става. Не ти стига, че ме смачкваше физически, сега реши да ме нападнеш и психически. За известно време действаше много успешно. Невероятен актьор си, Хенк. И много добър фотограф. Просто си кофти човек. Съжалявам, че те познавам.

Тя изключи телефона. Цялата трепереше и й се догади. Усети, че плаче. По лицето й се стичаха сълзи от шок и страх. Това беше най-отвратителното и най-ужасяващо нещо, с което й се беше налагало да се справя. Добре поне, че това бе краят. Беше приключило завинаги.

Търговската асоциация на инвеститорите, която контролираше наемите на всички магазини на Баркли Аркейд, беше наистина стара. Създадена през 1820 г. при построяването на аркадата, тя използваше фирма от уважавани юристи от Сити и друга, изключително компетентна фирма за счетоводни услуги. Наемите се преглеждаха редовно, правилата се осъвременяваха — въпреки че все още наемателите имаха право да връзват конете си на колчетата в края на аркадата и да използват свещи вместо електричество, ако така предпочитаха. Законите за преустройство се спазваха изключително стриктно.

Фирма „Фаръл“ плащаше редовно наем и поддръжка и слава богу, че сумите не бяха прекалено високи, като се имаше предвид състоянието на аркадата.

Една сутрин, в самото начало на март 2012 г., Марк Ролинс, финансовият директор на „Фаръл“, получи писмо от директорите на асоциацията, с което го информираха, че договорът за наем изтича и трябва да бъде преразгледан. Предлагаха той да отиде при тях, за да обсъдят условията, тъй като и срокът на договора, и наемът щяха да са съвсем различни и трябваше депозит — когато прочете написаното, Марк Ролинс потри очи, преди да осъзнае, че е видял правилно размера на исканата сума — или фирмен чек, с който да покрият едногодишния наем.

Той позвъни, за да уговори среща с асоциацията, след това, все още шокиран, зачете отново прегледа на финансовото състояние на търговска къща „Фаръл“. Положението беше зле…

Бианка седеше на бюрото и се опитваше да се справи не само с една, а със серия от панически атаки, когато получи есемес от Сол.

„Непрекъснато мисля за теб и ми се иска да те видя, но не мога“, гласеше есемесът.

Нямаше да спечели награда за любовно писмо, но пък я накара да се усмихне и макар за съвсем кратко, се почувства по-добре.

Бианка седеше в самолета и мислеше за брака си. Мислеше преди всичко за своя брак, но също така и за брака по принцип, за същността му, за необходимите компромиси, за силата му.

Открай време й се струваше, че бракът им с Патрик е успешен. Той съдържаше всички необходими съставки: любов, толерантност, добър секс, взаимно уважение, деца и обща загриженост към тях, сходни, дори идентични възгледи за света, общи удоволствия и уговорката, че онова, което не споделят, ще го вършат поотделно. След шестнайсет години не беше кой знае колко вълнуващ — че как иначе, — но в него разчитаха на щастие и тя все си мислеше, че ще оцелеят, ако бъдат подложени на какъвто и да било натиск.

Оказваше се обаче, че е грешала. Оказа се, че имат слаби места, че неотдавнашният натиск бе твърде голям, за да издържат, че тя е трябвало да усети, да забележи, вместо да се лута като слепец и да тласка взаимната им толерантност към пропастта.

Патрик искаше от нея невъзможното; да се откаже от себе си, от онова, което беше. Наистина ли мислеше, че може да обърне гръб на себе си или на онази значителна част от себе си, наистина ли вярваше, че онази, в която се беше влюбил, която желаеше, с която живееше, може да бъде изтръгната от нея и въпреки това да продължи да я обича?

Тя, разбира се, щеше да каже, че бракът им и семейството са много по-важни от кариерата, но си даде сметка, докато го гледаше в очите, че този нов, неотстъпчив, враждебно настроен човек не може да го направи. Какво щеше да стане с нея тогава? Някакво озлобено чудовище, което се опитваше да открие себе си.

Беше й трудно да го приеме, но се насили, седя през онази дълга нощ, взираше се в мрака, докато самолетът бръмчеше.

Най-лошото беше, че е принудена да се изправи срещу себе си и онова, което имаше най-голямо и истинско значение за него. Това беше болезнено, много болезнено.

Ами Сол, той носеше ли някаква вина? Реши, че не носи, поне що се отнася до връзката им. Вечерта беше странна, тъмна, разкри много. Беше й мъчно за него, беше й интересен и я вълнуваше сексуално, но всичко приключваше тук; припламналото между тях нямаше нищо общо с провала на брака й. Имаше обаче много общо с Патрик, с грубото му вмешателство във времето и вниманието на Патрик, в огромното удоволствие и щастие, които предлагаше на Патрик в професионално отношение, което бе променило Патрик до неузнаваемост. А пък помощта у дома, на която разчиташе от Патрик, вече я нямаше и това промени и двамата.

Нищо не се случи след последния есемес; тя чакаше, стрелкаше телефона с ястребови погледи, обзета от надежда, че ще получи нов, но последва единствено мълчание.

Когато най-сетне му пусна есемес, защото се тревожеше за него, написа просто „Добре ли си?“ и той отвърна да, бил добре, много се притеснявал за Дикън, а докато четеше, пристигна нов. „Мисля за теб. Благодаря ти за помощта.“

Това, написано от Сол Финлейсън, бе равносилно на сонет.

Поне си спечели малко време. Двайсет и четири часа, не седем дена след ултиматума на Патрик, тя му каза, че бракът им заслужава нещо повече от едно бързо и необмислено решение. Ако той приемеше това за не, тогава така да бъде. Тя трябваше да замине, беше важна командировка, така и двамата щяха да премислят. За нейна огромна изненада той се съгласи.

— Очаквам решението ти — настоя той — и държа да ти кажа, че вече съм разочарован.

Това беше най-вледеняващото нещо, което някога и беше казвал.

Предстоеше й осемдневно пътуване до Сидни, Токио, Сингапур, Дубай и Ню Йорк. Как да се довери на тези хора, на концесионерите, за да доведе докрай идеята си, безценните магазини копия на „Фаръл“? Как да разбере, без да види лично, какво са избрали, сградите, улиците, подходящото обзавеждане, подходящия персонал и дори след това дали са създали точния облик и атмосфера. Целият й живот, цялата й репутация беше заложена на карта; как да не посвети една седмица, за да се увери, че всичко е наред, че всичко е почти без грешка?

Пътуваше сама, както каза на Майк, за да не се харчат прекалено много пари. В момента бяха в окото на бурята, както каза на Лара, Сузи и Джонатан Тъкър, сега се създаваше брандът, сега се изготвяха формулите на продуктите, сега се оформяше дизайнът на опаковките. Правеха уебсайта, преодоляваха грешки, рекламната кампания беше под контрол, пиарът на ниво. Нямаше надвиснали кризи и ако нещо се случеше, можеха да разчитат на телефоните, на имейлите, на есемеси и на много други умове, освен нейния, които щяха да измислят нещо. Притежателите на другите умове бяха наясно, че няма да бъдат допуснати да се занимават с кой знае какво, въпреки това кимаха с престорен ентусиазъм, когато тя изтъкваше всичко това.

Беше казала, че няма да моли Патрик за нищо, докато говореха в ледената пустош, в която живееха в момента. Соня и Карън се пренасяха у тях на пълен работен ден, бяха подготвени за евентуални проблеми и нито Патрик, нито Сол трябваше да се притесняват, че може да се окажат с по-малко от сто процента капацитет да се справят с глобалната криза, която можеше да изникне. Тя пък в края на това приключение, на тази невероятно героична одисея, щеше да има подробна информация и да създаде малкото чудо, което да бъде представено на света на първи юни 2012 година.

Флорънс лежеше будна нощ след нощ, стомахът и се бунтуваше, главата я болеше, изпадаше ту в паника и ужас, ту в недоумение от собствената си глупост. Следващият ден минаваше почти по същия начин.

Нямаше представа какво да прави. Нямаше кого да попита, нямаше към кого да се обърне.

Всеки път, когато телефонът звъннеше или някой почукаше на вратата, тя трепваше. Не беше сигурна кого точно очаква, но възможностите бяха две: Атина, обзета от жажда за мъст, бе едната, а Бианка, шокирана и враждебно настроена, бе другата.

Още нямаше много сили и ден след ден се чувстваше все по-зле. Гостите й не бяха много — Франсин, разбира се, дойде, прелестната Джемайма и донесе цветя и грозде и макар че първоначално се радваше да ги види, те я уморяваха и дразнеха и не я разсейваха, както се беше надявала. От Атина нямаше ни вест, ни кост, освен едно любезно обаждане от Кристин, която се надяваше тя да се оправи бързо и попита от името на лейди Фаръл кога ще бъде готова да се срещне с нея. Това й се стори подозрително… Най-неприятна беше неизвестността; как се беше озовала снимката от нощното й шкафче в чекмеджето на малкото бюро на долния етаж, внимателно скрита под попивателна хартия? Откри я чак на третия ден от болестта, след като потърси в обичайните скривалища, обзета от задушаваща паника. Кой я беше поставил там и защо? Атина не знаеше какво означава дискретност, но сигурно се бе почувствала шокирана и унизена и силите й бяха стигнали да си тръгне и да мисли над откритието си. Флорънс, убедена, че Атина е непредсказуема в емоционално отношение, се страхуваше, че тъкмо това се е случило.

— Къде си?

— В Дубай.

— Трябва да поговорим.

— Ще бъда тук още час.

— Имам предвид да поговорим както трябва. Къде си отседнала?

— В „Мираж“. Страхотно е. Единственият хотел в Дубай, който не е висок петдесет етажа.

— Може да взема самолета и да дойда при теб.

— Недей, Сол — опита се да го спре тя и потисна с огромно усилие сексуалната възбуда. — Стига глупости. Както и да е, утре си тръгвам. Заминавам за Сингапур.

— Може да се срещнем там. Сигурно ще отседнеш в „Рафълс“.

— Точно така. Хубаво ли е там?

— Нямам представа. Винаги отсядам в хотелите край летищата.

— Защо да не поговорим сега? Какво е станало?

Тя се опитва да се бори.

Трябваше да се сети, че той едва ли иска да говорят за тях.

— Онзи, за когото иска да се омъжи, е пълен кретен. Пуснах след него частен детектив. Не мога да оставя Дикън близо до него.

Тя си представи насилник на жени, наркоман, двуженец.

— Какво прави?

— Той е рекламаджия. Знаеш ли какво означава това?

— Не точно. Какъв рекламаджия?

— Творчески директор. Те са най-гадни от всички. Казва се Бърнард Френч. Бърнард! Що за име. Разведен, разбира се. Предложили са му работа в Сидни. Че кой иска да живее там — сигурно не може да си намери друга работа, уволнили са го отвсякъде.

Ако не беше толкова трагично, щеше да е забавно.

— Сол, не ми се струва толкова зле.

— Той е кръгла нула. Всеки, който предлага да вземе детето на друг мъж и да го отведе от страната, далече от всичко познато, е кръгла нула.

— Ти говори ли с Джейни?

— Не, разбира се. Общуваме чрез адвокатите.

— Сол, може да се окаже полезно. Адвокатите само мътят водата. Колкото повече кал, толкова повече има за тях.

— И без тях калта е предостатъчно. Къде другаде ще ходиш?

— В Сингапур — отвърна тя и се въздържа да спомене Сидни. — Токио, Ню Йорк.

— Мога да дойда в Ню Йорк. Тъкмо ще поговорим както трябва. Този разговор не струва.

— Ще бъда там чак след шест дена, а след осем се връщам в Лондон. Това е… — Канеше се да каже лудост, но замълча. Сол беше в опасно настроение; не биваше да споменава нищо, свързано с лудост.

— Ще ми бъде приятно да се видим в Ню Йорк — каза унесено той.

И още как, о, боже.

— Да, може би, но Патрик знае маршрута ми. Какво ще си помисли, ако разбере, че сме на едно и също място по едно и също време?

Последва дълго мълчание.

— Права си. Не искам да го разстройвам. Той е невероятен аналитик…

— Флорънс? Обажда се Атина. Как си? Добре. Виж, трябва да говоря с теб. Много е важно. Ще дойда утре следобед. Предполагам, че ще си бъдеш вкъщи.

Флорънс беше толкова уплашена, че дори не й мина през ума да каже, че няма да е у дома. Освен това искаше всичко да приключи, най-лошото да мине.

— Добре, Атина — каза тя, гласът й все още дрезгав и немощен. — Чакам те с нетърпение. Собствената ми компания взе да ми омръзва.

— Не идвам за приятелски разговор — сряза я Атина. — Тъкмо обратното.

На Джес Кохран й беше писнало. Беше чудесно да я сочат за една от най-обещаващите актриси на 2011 година и едно от лицата на 2010-а, но след като направиш един качествен филм, трябва да повториш успеха, да се задържиш пред погледа на хората.

Играеше една от главните роли във филм, който започнаха да снимат през септември, исторически, по роман на Джорджет Хейър, но той щеше да излезе по кината чак през 2014-та, а дотогава зееше огромна дупка. Агентката й осигури участие в телевизионен сериал, което щеше да е върхът, но го свалиха от екран; когато Фреди й уреждаше интервюта за списания, повечето отказваха.

— Обадете се, когато има нещо ново, за което да разкаже — казваха почти всички.

Трябваше й някаква история, заради която да й се споменава името, но освен ако не се качеше да кара колело на въже над Темза, вестниците нямаше да я забележат покрай диамантения юбилей, а тя не можеше да мисли как да се справи.

— О, Атина, заповядай.

— Благодаря. Струваш ми се съвсем добре. Сигурно добре си починала. Аз не мога да разчитам на подобен лукс. Напълно изтощена съм.

— Съжалявам. Ще сложа чайника…

— Само една чашка. Нищо друго. Имаме много неща, които да обсъждаме, а не разполагам с много време.

Флорънс посегна към чайника и забеляза, че ръцете й треперят. Атина обикаляше из малкия хол, посягаше към различни вещи, после ги оставяше по местата им. Сигурно търсеше още изобличаващи доказателства. Спря пред картината на Ленард Трентъм.

— Прекалено надценен като художник. Корнилиъс обаче много харесваше творбите му. Той ли ти я подари?

Флорънс щеше да повърне всеки момент.

— Ами…

— Сигурно се каниш да ми кажеш, че е оригинал. Или той ти е казал, че е оригинал.

— Ами…

— Не е, разбира се, струват цяло състояние. Хайде, Флорънс, не го ли приготви този чай, трябва да се захващаме за работа.

Тя отиде в кухнята, наля си чай, напълни каничка с мляко, подреди всичко на един поднос и застана пред прозореца, само и само да се забави още малко…

— Флорънс! Да не би да се опитваш да се измъкнеш от разговора?

Това беше прекалено. Флорънс отнесе подноса в хола и го остави.

— Извинявай, Атина, изведнъж се почувствах… почувствах се… — Тя затича към малката тоалетна на долния етаж и повърна.

Джемайма почистваше шкафа, който Бианка използваше за гардероб, когато видя лепящото се листче. Беше паднало на пода и очевидно беше за нея.

ВАЖНО, беше написано с главни букви. Моля те, обади се на Флорънс и й кажи да не се тревожи за снимката. Ще й позвъня, щом се върна.

Джемайма погледна бележката, обзета от ужас. Сигурно бе тук поне от два дена. Изглежда, бе паднала от джоба на Бианка, когато е сменяла саката. Само че два дена бяха много време. Дали да съобщи? Кой знае колко неща се бяха променили оттогава. Прецени, че е най-добре да позвъни на Бианка и да я попита какво да прави. Можеше да се отнася за нещо тайно, защото Бианка не оставяше често подобни неясни съобщения…

Малко нервно тя набра мобилния на Бианка и гласовата поща я уведоми, че Бианка не може да се обади в момента.

Остави съобщение на Бианка да й позвъни веднага щом има възможност и продължи да си върши работата.

— Много се извинявам, Атина. — Флорънс излезе от тоалетната пребледняла и разтреперана.

Атина я погледна студено.

— Не трябваше ли да си по-добре вече? — попита тя. — Може ли най-сетне да започваме?

— Само да си налея чаша чай, ако нямаш нищо против.

— Джемайма, Бианка е.

— Здрасти! Как е в Дубай?

— Все едно съм кацнала на луната — невероятно. Не мога да говоря дълго, защото излязох от съвещание. Кажи какво има?

— Току-що намерих листче, на което пише да позвъня на Флорънс, за да не се тревожи за снимката. Видях го, докато почиствах гардероба ти. Беше паднало на пода.

— Господи! Толкова бързах, че сигурно съм го изпуснала, докато си търсех ръкавиците. Боже, толкова е важно!

— Да й позвъня ли веднага? — предложи Джемайма.

— Не, не — спря я Бианка. — Аз ще й звънна лично. Ако не успея да се свържа, ще ти позвъня и ще те помоля.

— Добре. Да ти кажа ли кой те е търсил?

— Не, не, в никакъв случай. Първо трябва да се обадя, а след това имам среща с жената, която е поела концесията тук, и да видя мястото, което предлага. Звънни ми утре сутринта. Към седем тукашно време.

Това означаваше, че Джемайма трябва да стане в четири, но тя не възрази.

— Добре — съгласи се тя.

Флорънс се беше върнала в хола.

— Така — започна Атина. — Сигурно знаеш за какво съм дошла да говорим.

— Атина, преди да кажеш каквото и да било, искам да подчертая, че аз… ние… никога не сме искали да… да…

Какво? Да я нараним? Да я излъжем? Бяхте заедно цели четирийсет години и много добре знаехте, че ще причините огромна болка.

— Просто не разбирам.

В този момент, слава богу, телефонът звънна.

— Не се обаждай, ако обичаш — нареди Атина. — Телефонният ти секретар ще се включи.

— Всъщност — отвърна Флорънс, което бе самата истина — няма. Освен това помолих Франсин да ми позвъни, така че сигурно е тя и би трябвало поне да й кажа, че ще и звънна по-късно. Извинявай, Атина.

Вдигна телефона.

— Франсин?

— Не — отговори гласът на Бианка. — Не е Франсин, аз съм, Бианка. Трябваше да ти позвъня отдавна, Флорънс, много се извинявам, но… по-добре късно, отколкото никога. Ще ти обясня някой друг път. В момента не мога да говоря, но е много важно да ме изслушаш.

— Да? — На Флорънс й се стори, че ще повърне отново. Може двете да са обсъдили нещата, Бианка и Атина.

— Да не се притесняваш за снимката. Беше я оставила на нощното шкафче. Аз я прибрах. Никой не я е видял. Сега трябва да затварям… имам среща с жената, която е купила франчайза тук. Много ми се иска да беше с мен, Флорънс, но скоро ще се чуем и много се извинявам, че съм те разтревожила.

— О, не — отвърна Флорънс и се оказа удивително лесно да се почувства напълно безгрижна, тъй като в този момент не я интересуваше нищо, не помнеше някога досега да й е било толкова леко на душата и успя да се възхити на слънцето, чиито лъчи влизаха през прозореца и танцуваха по голямата пълна с цветя ваза, поставена на малка масичка. Накрая добави: — Не съм разтревожена. Може би съвсем малко, но ти благодаря, Бианка. И на мен ми се иска да бях с теб. Дочуване.

Обърна се лъчезарно усмихната към Атина:

— Извинявай. Беше Бианка Бейли.

— Разбрах — каза Атина. — Защо, за бога, ти звъни?

— Нещо във връзка с магазина там. Нищо важно.

— Няма ли най-накрая да продължим. Ужасена съм от начина, по който се провежда цялата тази работа с пускането на новата гама. Изведнъж всичко стана строго секретно, онези неприятни млади мъже провеждат срещи с госпожица Хардинг и с онази Клемънтс, без да благоволят да ми съобщят. Налага се да настоявам да ме включат и затова ми е необходима помощта ти. Флорънс, ти слушаш ли ме? Май не си много на себе си този следобед.

— Извинявай, Атина, просто съм малко уморена.

— Това е ясно. Но вече мина повече от седмица, така че нали не очакваш да лентяйстваш вечно и другите да ти вършат работата.

— Не, разбира се. Трябва да се работи. Аз обаче не съм ходила на срещи за рекламата, в това можеш да си напълно сигурна…

Четирийсет и осма глава

— Как мина пътуването? Добре, надявам се.

— Много. Благодаря ти, че дойде да ме посрещнеш.

— Сигурно си много изморена — каза той с безразличие, сякаш разговаряше с далечен познат. — Струваше ли си?

— Да. Дубай беше съвършен, защото там ще бъдем в един мол, бил най-големият в света, но когато температурата достига петдесет градуса, това е разбираемо. Господи, колко странно място. Лъскаво, богато, а на втория следобед имаше пясъчна буря, нахлу от пустинята; не можеш да излезеш, а когато приключи, автомобилите бяха покрити с пясък и всичко наоколо беше като в сцена от катастрофичен филм.

— А Сидни?

— Сидни беше страхотен. Господи, колко е красиво. Там е като музика, която приижда на вълни и се оттегля — както и да е, имаме магазин в страхотен мол, наречен „Странд Аркейд“. Съвършен е и една много приятна жена е напипала пулса на нещата.

Тя усети липсата му на интерес и започна да бъбри още повече.

— Сингапур е страхотен. Имам предвид магазина, намира се на приятна улица, наречена „Ан Сианг Хил“ и там господин Янг, много свестен човек, върти всичко. Заведе ме на вечеря в невероятен ресторант, „Лао Па Сат“, съвсем близо до магазина, нещо като открит пазар, не точно, по-скоро като просторен ресторант на открито. Токио е фантастично, а жената там, господи, много е влиятелна, тя…

— Бианка, всичко това е много интересно, но не разполагам с цял ден. Ще ми разкажеш за останалите по-късно.

— Ами… добре, разбира се. Извинявай. Толкова е вълнуващо, че наистина се получава, всички тези малки магазинчета, истински бижута, в тези страхотни градове.

— Сигурно. А Ню Йорк?

— Да — отвърна остро тя, но изражението му си остана хладно. — Да, имаме нещо и там, но е по-трудно. Магазин в Сохо…

— Чу ли се със Сол? Той мислеше, че може да помогне.

Господи… гласът му беше равен, нямаше острота и напрежение.

— Да, да. Чухме се, той наистина много помогна. Той предложи Сохо. Дори…

— Бианка, извинявай, трябва да вървя. Много ми е интересно, разбира се, но съм много зает.

— Разбира се. А ти… ще се прибереш ли довечера?

— Да. Пристигнахме. Ще ти свали багажа в антрето, след това ще отида да си взема такси. До довечера. Ще поговорим по-подробно за… как да го наречем? Предложението ми.

— Да, разбира се. Би било добре. Още веднъж ти благодаря, че дойде да ме посрещнеш.

Тя се почувства много уплашена. Той се държеше студено и сдържано. Дали не предполагаше нещо? Нямаше начин. Все едно, ами тя какво направи? Да отклони всеки разговор по този въпрос ли? Да каже… какво точно да каже? Спомни си думите на своя приятелка, която редовно изневеряваше: „Дори ако ви хване заедно в леглото, кажи, че ти е било студено и сте се опитвали да се стоплите.“

Това, поне така й се струваше сега, беше изключително разумен съвет.

Ню Йорк й хареса много; винаги й харесваше. Там имаше приятели, но не им беше казала за пътуването; беше за съвсем кратко и не можеше да отдели нито една от двете си безценни вечери там.

Пристигна късно през нощта и минаваше полунощ, когато се качи в такси. Нямаше да отседне в „Карлайл“, където беше станало безобразно скъпо, ами в „Алгонкуин“. Беше отсядала там много пъти като по-млада и макар стаите да бяха малки, в този хотел имаше някаква магия и тя го обожаваше. Ресторант „Раунд Тейбъл“ все още работеше, призраците на Дороти Паркър и приятелите и все още обикаляха, котката Матилда все още беше тук — е, по-точно някой от потомците и или поне така му се струваше на човек, — а във фоайето бе запазена театралната обстановка с палмите, черните мраморни колони и огромните кожени кресла с високи облегалки.

Ню Йорк се държеше както винаги по средата на деня или в полунощ; натоварен трафик се изливаше в града, всички магазини в центъра бяха отворени, тротоарите гъмжаха от хора, които вървяха нанякъде, крещяха, поздравяваха познати. Тя беше безкрайно уморена, регистрира се, погали котката, помоли да я събудят в седем сутринта и заспа във ваната.

Беше поканила на закуска Лу Кларк, която щеше да поеме нюйоркския франчайз. Лу Кларк, дребничка четирийсетгодишна жена, наполовина китайка, с гарвановочерна коса и огромни тъмни очи с бадемовидна форма, каза, че обожава „Алгонкуин“ и няма да се въздържи да не си поръча мартини със закуската.

— Не че съм алкохоличка — поясни тя. — Просто там правят най-хубавото мартини в Ню Йорк.

Каза, че била подготвила два обекта, които да покаже на Бианка, единият в Мийтпакинг Дистрикт, вторият във Вилидж.

— И двата района ще ти харесат, сигурна съм, а и на двете места е страхотен купон.

Тя поразрови една козуначена кифла, докато отпиваше кафе, и Бианка се усети, че е гладна, поръча си така наречения в „Алгонкуин“ омлет без запръжки с пържени картофи и дълго кафе с мляко, към което добави щедро захар. Лу Кларк я наблюдаваше, без да помръдва, силно впечатлена, все едно Бианка се готвеше да смърка кокаин.

Тя беше в модния бизнес или поне така пишеше в автобиографията, която беше пуснала по мейла, „Продажби на едро, аксесоари, обувки, бижута, чанти“. Притеснена, че цялата работа може да се окаже доста несигурна, Бианка откри, че докато половината й империя наистина снабдява повечето лъскави магазини в центъра, другата половина произвежда великолепни шалове, ръкавици, чанти и шапки.

Предложи да започнат от Мийтпакинг Дистрикт. Бианка не беше ходила в Ню Йорк три години и остана удивена от промените. Бяха изникнали страхотни скъпи бутици в малки, покрити аркади, но те не бяха подходящи за магазина на „Фаръл“, имаше и елегантни кафенета от двете страни на калдъръмените улички. А пък хотел „Стандард“, изпъчен на две огромни подпори, изглеждаше великолепно, въпреки че името му беше написано на обратно и това й се стори нелепо. Лу я заведе в бар „Бум Бум Рум“ на осемнайсетия етаж с панорамна гледка към Манхатън през огромните прозорци, които бяха монтирани дори в тоалетните. Тук щеше да бъде и новият музей „Уитни“, така обясни Лу, в края на новата алея Хай Лайн, навремето Уест Сайд Фрейт Лайн; и прелестен нов магазин на „Апъл“.

— Нали виждаш, адски готино е!

Бианка се съгласи, хареса малкото магазинче, което Лу беше открила, но докато обядваха в ултрашикозно кафене, където на всяко ястие от менюто бяха отбелязани калориите и цените, тя се извини и призна, че не може да си представи магазин на търговска къща „Фаръл“ в този район.

— Прекалено модерно е, ние търсим нещо с традиция и чар, не съвременния шик.

Лу й се усмихна, сякаш искаше да чуе тъкмо това, и отвърна, че тогава Вилидж е много по-подходящо място. Оказа се точно така. Блийкър Стрийт, обточена с дървета, същевременно лъскава, беше изключително модерна в момента, осеяна с магазини с гръмки имена като „Ралф Лорън“ и „Марк Джейкъб“.

— И вашият „Бърбъри“, разбира се — каза с огромно задоволство Лу, сякаш тя лично бе създала магазина, — има и „Джо Малоун“. Това ти говори достатъчно.

На Бианка й говореше, че „Джо Малоун“ нямаше да е тук, ако бе все още независима фирма — като „Фаръл“, а не собственост на „Есте Лодър“, а магазин до тях щеше да е безобразно скъп. Лу и невероятно нахална брокерка й показаха малкото магазинче, което Лу беше открила, на тясна пресечка на Блийкър, което беше изящно, съвършено във всяко отношение, но прекалено скъпо. Лу обеща да намали цената, при което брокерката обясни, че „Шанел“ били готови да го вземат на пълната му цена и дори се канели да предложат повече. Лу смръщи лице и проведе с нея разгорещен разговор шепнешком. Върна се вътре и заяви, че всичко изглеждало супер, че брокерката щяла да й позвъни по-късно, за да потвърди. Бианка не й повярва.

— И така — заговори Лу, когато се качиха в такси, — кажи какво мислиш. Не беше ли съвършено?

Бианка отвърна, че наистина е съвършено и точно тогава се обади брокерката, че дизайнер на обувки бил предложил повече от „Шанел“ и бил готов да наддава, докато не спечели магазинчето. Поради някаква причина, която не можа да си обясни, Бианка не остана разочарована.

— Има и други места — каза Лу, — сама виждаш колко е подходящ районът. Ако успея да намеря друг магазин, сигурна съм, че ще го открия, ще го одобриш ли?

— Да — отговори Бианка, когато таксито спря пред „Алгонкуин“. — Денят беше прекрасен, но сега, Лу, би ли ме извинила, смазана съм от умора и трябва да полегна.

— Много ми се иска да те заведа на вечеря — предложи Лу, но Бианка тактично обясни, че щяла да води закупчик на козметика на вечеря.

— Къде ще отидете? — попита Лу. — Мога да ти посоча идеалното място. Тези хора са невероятно претенциозни.

Бианка благодари и каза, че ще ходят при Гордън Рамзи в „Ландън“, при което Лу млъкна и тогава Бианка побърза да слезе от таксито.

Щом се върна в стаята, заспа веднага, но първо поръча да я събудят след два часа. Бе изтръгната от дълбокия сън от портиера, който я уведоми, че някакъв господин имал среща с нея. Тя реши, че това е закупчикът, дошъл на неправилното място, затова помоли да говори с него.

— Много се извинявам — започна тя, — много ме забавиха. Моля те, поръчай си нещо за пиене, а аз ще сляза след десет минути. — Запита се защо всички започваха да говорят с американски акцент на това смешно място и му препоръча мартинито.

Последва мълчание.

— Бианка, така и няма да запомниш, че не пия.

Беше Сол.

Слезе да го види объркана и дезориентирана.

— Какво правиш тук? — попита тя.

— Казах, че ще ми бъде приятно да те видя в Ню Йорк — отвърна той. Наведе се и я целуна по бузата. Тя му се усмихна смутено.

— Много мило — каза тя и се отпусна на стола. — Патрик знае ли, че си тук?

— Тук, в хотела ли? Не. Знае обаче, че съм в Ню Йорк. Нямах никакво намерение да го лъжа. Аз не лъжа — добави той.

— Никога не говориш чак толкова много, че да излъжеш — сряза го тя с раздразнение.

Той й отправи една от бързите си усмивки.

— Май е точно така. Както и да е, той нямаше нищо против. Казах му, че мога да ти предложа подходящ магазин. Не си ли говорила с него?

— Не съм говорила.

— Няма значение. Какво ще правиш тази вечер?

— Ще вечерям със закупчик на козметика. След това си лягам.

— Не със закупчика, надявам се.

— Няма да е със закупчика.

— Радвам се.

— Защо? — На флирт ли го обръща, помисли си тя.

— Това би означавало, че бизнесът ти съвсем се е скапал, след като се налага да прибягваш до подобни методи.

Заслужи си го, Бианка.

— Ами утре?

— Утре щях да ходя по магазините. След това трябва да огледам още един магазин с жената, която ще поеме нюйоркския франчайз.

— Нещо засега?

— Нищо.

— Отложи срещата с нея — нареди той. — Мога да ти предложа най-доброто за теб. Намира се в Сохо. Трябва ли да обикаляш по магазините? Разбирам, че трябва да ги разгледаш, но аз пътувам в пет.

— Ще отида по-късно. След като си тръгнеш. Къде си отседнал?

— Казва се „Мърсър“. Твърдят, че предлагали на клиентите си автентични тавански помещения. Каквото и да значи това. Както и да е, много е приятно.

— Тогава ще дойда сутринта — обеща тя, — стига да ти е удобно.

— Разбира се. До фоайето има кафене. Чакай ме там. В девет. След като тази вечер си заета, аз ще си тръгвам. Имам предостатъчно работа.

Тя не се сдържа и се разсмя.

— Ти някога купуваш ли цветя на дамите? А шампанско?

— Не, разбира се — отсече той. — Защо да го правя?

Тя се отказа.

— До утре сутринта.

— Добре. — Той се наведе и я целуна бързо по устните. — Жалко, че не можем да прекараме вечерта заедно.

— И аз съжалявам — отвърна предпазливо тя.

— Наистина имам много задачи.

Когато пристигна в „Мърсър“, Сол пиеше кафе и говореше по телефона. Помаха й и повика сервитьора, без да прекъсва разговора. Тя въздъхна, поръча си кроасан и капучино и започна да оглежда Сол. Както обикновено, той беше облечен в дънки, с червен кашмирен пуловер върху риза на бяло и розово райе под сиво сако от туид и от гледна точка на модата не се получаваше. Представи си как измъква първите дрехи, които му попаднат от купчината на пода, без дори да се замисля как ще изглежда; това й допадна; беше по-различно и приятно от мъжете, за които модните страници на „Вог“ бяха задължително четиво.

Когато се върна от вечеря, я чакаше имейл от Патрик.

„Тук почти всичко е наред. Дано пътуването ти е успешно. Сол може да ти се обади, каза, че може да е намерил подходящ магазин. Патрик.“

— Така — обърна се към нея Сол, след като приключи разговора. — Как беше закупчикът?

— Безполезен.

— Можех да ти го кажа още преди това. Бианка, в този град всичко се върти с пари, не на базата на супер идеи.

— Знам, знам… но ние разчитаме на легендата.

— Легендите не плащат сметките. Така, приключи ли? Отиваме да ти покажа мястото. Съвсем наблизо е.

Намираше се на малка пряка на Устър и беше очарователно: калдъръм, дървета, елегантно място, но не беше оживено и модерно като Мийтпакинг Дистрикт, нито пък щеше да привлече хората както във Вилидж. В момента беше книжарница, с малки витрини и яка дървена врата, до която водеха две стъпала. Приличаше на магазинче от времето на Дикенс и всеки би помислил, че е английско.

— Един познат ми каза, че всеки момент ще фалират — каза Сол. — Ще го вземеш много евтино, поне така предполагам, ако направиш оферта веднага. Повикай жената час по-скоро.

Тя влезе, пообиколи и се почувства разкъсана. Едно помещение беше свързано с друго с арка. Дори си имаше малък горен етаж и спирално стълбище. Напомня за Флорънс и нейната приемна, помисли си тя и се усмихна.

— Съвършено е, Сол, много ми харесва! Как го намери?

— Познавам човека, който притежава обекта. „Глоубъл Чейн“, сигурно си чувала за тях. — Посочи съседния магазин, моден бутик с огромни витрини. Тя се усмихна.

— Да. Това е прекрасно. Чакай да звънна на Лу.

Обади се и Лу обеща да е при нея в четири.

— Добре, ще се видим там. — Затвори и се обърна към Сол. — Не знам как да ти благодаря.

— Няма за какво да ми благодариш. Сега какво ще правиш?

Тя погледна часовника си. Беше няколко минути след единайсет.

— Ако щеш вярвай, но нищо. А ти?

— Нищо. Чакам едно-две обаждания. Освен това съм отделил време за теб.

— За мен е чест — отвърна тя.

— Ти не го ли правиш?

В този момент тя си даде сметка, че го прави непрекъснато. Дори за децата.

— Разбира се.

— Искаш ли да поразгледаме квартала? За теб е важно.

— Много. Много искам да отида до „Балтазар“, всички казват, че било страхотно, не трябвало да се пропуска.

Той въздъхна.

— Мразя местата, които не трябва да се пропускат.

— Тогава ще отида сама.

— Не, ще издържа, след като съм с теб.

Вървяха по облените в слънце улици; „Балтазар“ се намираше на Спринг Стрийт, огромен, шумен ресторант, който някога е бил кожарски склад, просторен хангар, съвсем в парижки стил, навсякъде блестяха медни перила, имаше дървени пейки, лампите висяха, а униформите на сервитьорите бяха типично парижки. Седнаха на бара за стриди, на високи столчета, и Бианка му се усмихна малко нервно. Той отвърна с една от бързите си усмивки.

— Много е приятно с теб — заяви той.

— Радвам се.

— Знаеш, че е така.

— Май да. Ъ-ъ-ъ… нещо за пиене?

— Ще пия чаша шампанско — реши той. — Нали и ти ще пиеш същото?

— Да, разбира се, но…

— Пия, но много рядко. Ако обстоятелствата го налагат.

— И сега налагат ли го?

— Да, струва ми се — отвърна той и погледна замислено първо нея, а след това и бара.

Отпи мълчаливо шампанско, докато поглеждаше телефона; очевидно флиртът беше приключил.

След това вдигна неочаквано поглед и й се усмихна отново.

— Изглеждаш много добре — каза той. — Харесва ми сакото с червения шал. Червеното ти отива, трябва да се обличаш в червено по-често.

— Благодаря. — Остана удивена, че е забелязал.

Той отново се наведе над телефона, а тя заразглежда менюто — съвсем френско, huitre[1], frites[2], frisee aux lardons[3] — и бутилки вина, в редици високо над главата й, бутилките потънали в прах, очевидно непипани години наред, дори десетилетия.

— Прекрасно е — отбеляза тя. — Моите клиенти са тук, погледни ги само! — Той се огледа послушно, всички бъбреха, смееха се, целуваха се и поглеждаха към айфоните и айпадите си, младите преуспели нюйоркчани.

Разходиха се още малко и когато не успяха да пресекат една улица, той я хвана здраво за ръката и я накара да тичат, а тя се запита дали това не е прелюдия към по-голяма интимност, но той пусна ръката и веднага след като се озоваха на тротоара. Запита се дали не си е въобразила предишната вечер. Имаше ли я изобщо? Струваше й се невъзможно да повярва.

Той й показа едно заведение — казваше се „Бар 89“, толкова посещаван, че дори имаше табела „Не се допускат туристи след 22:00“.

— Това е толкова нелепо! — възкликна тя.

— По принцип не бих влязъл тук — заяви той. — Нали знаеш, че по принцип не ходя по барове. Днес добре, но…

— Трябва да отвориш бар — разсмя се тя — и да сложиш табела на вратата „Не се допускат клиенти“.

Той се усмихна широко, развеселен от идеята.

— Може и да го направя. Да се връщаме ли в „Мърсър“ да обядваме? Кафенето там е истинска легенда, не можеш да си направиш резервация, но ще ти запазят маса, ако обещаеш да приключиш за десет минути. Ти, разбира се, можеш да останеш колкото пожелаеш.

— Супер — съгласи се тя.

Той избра малка маса в средата на заведението и седна срещу нея; очевидно нямаше да има и помен от интимност.

Докато обядваха — той поглъщаше храната, а тя ровеше в чинията си — Бианка го попита за Дикън.

— Много е разстроен, разбира се. Но за момента не мога да направя абсолютно нищо. Нямам желание да говоря по този въпрос.

— Добре. Тогава за какво да говорим?

Той я погледна много сериозно, очевидно се канеше да каже нещо, но телефонът му звънна.

— Извинявай — трябва да се обадя. След това искам да обсъдя един въпрос с теб.

Тя отпи глътка минерална вода. Шампанското я беше замаяло, а не можеше да си позволи подобно нещо. Предстояха важни сделки и сигурно трябваше да се кажат важни неща.

Сол приключи разговора и пъхна телефона в джоба.

— Извинявай — повтори той. — Обещавам да не отговарям, ако звънне отново.

— Не ти вярвам. Дай телефона си на оберкелнера.

Това беше шега. Той обаче се поколеба, след това се съгласи.

— Добре, ще му го дам.

Стана и тръгна към служебната маса, каза няколко думи на оберкелнера и му подаде телефона си.

Върна се.

— Как беше?

— Впечатлена съм.

— Така и трябва. Не съм го правил заради никого. Освен за Дикън, разбира се.

— Сега вече съм поласкана.

— Не съм имал за цел да те лаская. Това е факт. Не обичам ласкателствата. Сега настоявам да проведем напълно откровен разговор. Нали нямаш нищо против? Не искам, разбира се, да те разстройвам.

— Няма… — Отвърна тя. А сега какво?

— Работата е там, че непрекъснато мисля за теб. Компанията ти ми е приятна, намирам те за изключително привлекателна, приятно ми е да съм с теб. Сигурен съм, че ще си прекараме добре в леглото. Не е ли така?

— Аз… — Ами да. Може и така да е — отвърна тя, като се стараеше да не се разсмее или да не излезе от ресторанта. Що за човек е той?

— Искам да знам какво мислиш за това да си с мен? — попита той.

— Ами… аз… знаеш ли… аз…

— Виждам, че не си сигурна. Знам, че не съм най-изтънченият човек в социално отношение.

— Така е.

Той я погледна обидено.

— Сол — продължи тя и отпусна ръка върху неговата. Той сведе поглед, сякаш се питаше как се е озовала там, след това вдигна очи към нея и изражението му беше толкова напрегнато, толкова непогрешимо като намерение, че тя усети замайване. Почувства се безкрайно несигурна, нямаше никаква представа какво да направи или каже. Затова се опита да отговори на въпроса му.

— С теб наистина ми е много приятно. Това мога да го кажа със сигурност. Само че… това вече ми е трудно да го кажа, не сме били заедно дълго.

— Така е — усмихна се неочаквано той и премести ръка. — Но важното е, че не ти е неприятно.

— Напротив.

— Добре. Исках да кажа, че много ми се иска да започна връзка с теб. Много ще ми бъде приятно.

Шокът бе толкова внезапен, че тя се отпусна назад на стола си и се почувства напълно объркана. Той й отправи една от усмивките си.

— Бианка?

— О! — възкликна тя. Това беше единственият и отговор.

— Какво мислиш по този въпрос? Вече сме единодушни, че ще ни е добре в леглото. Ще си помислиш ли?

Тя не откъсваше очи от него. Той беше сексапилен и интересен, великолепен и много приятен. Само че не беше напълно… нормален. И нямаше как да реагира нормално на казаното от него.

Затова само му се усмихна. Той също й се усмихна, този път обаче не едва доловимо, а продължително, облегна се назад, без да я докосва, дори не посегна към ръката й.

— Ти някога имала ли си връзка?

— Никога — отвърна тя, прекалено изненадана, за да увърта. — Не съм искала.

— Ясно. Е, аз мислих много по въпроса. За връзка с теб.

— Така ли?

— Така. Ти не си ли мислила по този въпрос? За връзка с мен?

Господи, беше мислила. Сто пъти след онази вечер, когато копнееше за него повече от всичко и единственото й желание беше да го заведе в леглото или да го направят направо на пода, защото желанието я обсеби с непозната сила, разтърси я, накара я да го желае отчаяно и да не я е грижа за последствията.

— Всъщност да — призна най-сетне тя, — мислила съм.

— Това е чудесно, радвам се да го чуя. Радвам се.

Усмихна й се отново, весело и доволно; заприлича на малко момче, което току-що беше постигнало нещо трудно за пръв път.

— Но не мисля, че можем да го направим. Нали така?

Всеки миг Червената кралица щеше да се втурне в ресторанта и да се разкрещи: „Отрежете и главата.“

— Не — заяви тя. Долови собственото си колебание и разочарование.

— Не можем, Бианка. Причините са много. Първата е съпругът ти. Харесвам го повече от всичките си други познати. И той ме харесва. Освен това двамата сте чудесна двойка. Това е неоспорим факт. Наблюдавам ви с огромна завист. И онова, което сте постигнали заедно, и семейството ви, и общия ви живот, и…

— Не е общ — отвърна нещастно тя, — не и в момента. И не ни е добре заедно. Не си говорим. Караме се. Досега не сме имали подобни проблеми. Вината е почти изцяло моя, сигурна съм. И на сегашната ми работа. Той ревнува от работата.

Копнееше да сподели за ултиматума на Патрик, ала знаеше, че не може.

— Изненадан съм.

Последва дълго мълчание.

— Сигурен съм, че всичко ще си дойде отново на мястото. Че отново ще ви бъде добре заедно.

— Надявам се — отвърна тя и в гласа й прозвуча страст. — Наистина се надявам.

— Ще стане. Тези неща се въртят в омагьосан кръг. Неразбирателството поражда неразбирателство. Знам го много добре. Ще излезете. Ти си твърде умна, за да допуснеш подобно нещо. Наистина си много умна — повтори той, без да откъсва очи от нея. — За мен това е невероятно привлекателна черта. Тъпите жени за мен не са привлекателни. Онази Гуиневир, ако тръгне да ме преследва с напомпаната си стойка и великолепните оголени цици и предложи да направи каквото пожелая, ще стана напълно импотентен.

— Мили боже, изненадан съм, че си забелязал й нея, и атрибутите й.

— Бианка! Разбира се, че съм ги забелязал. Да не би да съм от камък?

— Но — започна тя, когато любопитството надделя над дискретността и дори гордостта, — след като смяташ, че съм толкова привлекателна, защо изобщо не ме докосна повече след онази вечер? А тогава каза, че си го направил, защото си бил разстроен.

— Исках… исках, разбира се, да те целуна. Исках да спя с теб още откакто се запознахме. И онази нощ в Париж, и онзи път в гората, но знаех, че не бива.

— О! — възкликна тя.

— Щеше да е пълна катастрофа. Но колко само го искам. Колко само те желая. Онази вечер бях нещастен, уплашен, повече нямах сили да се боря. А ти беше… беше неустоима.

— О! — възкликна тя.

— Покрай ужасните проблеми с Дикън не мога. Не мога да рискувам абсолютно нищо. Ако Джейни разбере… дотам съм. Ще го изгубя. Дори най-невероятните часове, прекарани с теб в леглото, не струват толкова скъпо.

— О! — възкликна тя за трети път и й се прииска да каже нещо по-интелигентно.

— Не ме разбирай погрешно — продължи той, — не ми беше лесно да ти кажа всичко това. Най-голямото ми желание е да те заведа горе в моята стая и да те чукам до припадък.

Тя остана леко шокирана от този начин на изразяване без сексуални задръжки, от факта, че възприема сравнително нормално поведение.

— Може и никой да не разбере за нас. Но според мен е малко вероятно. Помисли си за съсипията, която ще последва. А пък аз трябва да престана да работя с Патрик. Което е равносилно на трагедия. Той е великолепен аналитик.

— Наистина ли? — Не знаеше какво друго да каже.

— А най-важното е, че нито един от двама ни не разполага с време. Това вече е наистина важно.

Най-сетне Бианка се разсмя. Наистина беше смешно. Особено мисълта, че и двамата са твърде заети за секс от време на време. След това отново се почувства засрамена, спомни си колко често не й оставаше време за Патрик, не просто за секс, а да разговаря с него, горката малка Мили, Фърги и Руби — много по-важни за нея от Сол Финлейсън.

— Прав си, разбира се — заяви тя, когато най-сетне се овладя, — прекалено заети сме.

— Така — погледна я доволно той. — Този въпрос е уреден. Не исках да мислиш, че не те желая. Реших, че след онази вечер ще ти се стори странно.

— Да, малко.

— Радвам се, че обясних. И ти си съгласна. Само че е много жалко.

Погледна часовника си. След това изпъна гръб и каза нещо, което тя изобщо не очакваше.

— Знаеш ли какво? Господи, как мразя този неправилно зададен въпрос — научил съм го от Дикън. Часът е едва един. Разполагаме с цял следобед.

— И? — Сега какво ли следва?

— Обсъдихме въпроса и знаем, че е невъзможно да започнем връзка.

— Да-а-а.

Сега вече той се усмихваше, посегна през масата и стисна ръката й.

— Не ме гледай така уплашено, опитвам се да бъда романтичен.

— Нали току-що се разбрахме, че в живота ни няма място за романтика. Поне между нас.

— Няма. Наистина няма. Но ето че неочаквано се появи възможност. Разполагаш с три часа до срещата с онази жена и докато дойде колата, за да ме закара на летището…

— И-и-и?

— Можем да го направим за пръв и последен път, за здравей и сбогом. Би било… хубаво.

— Да, би било — отвърна предпазливо тя, — но не мога. И наистина е жалко. Всичко, което каза, си остава истина. И за риска, и че ще нараним хората, които ни имат доверие. Точно така е.

— Май си права. Но можем да го направим само веднъж — господи, как само ми се иска — всъщност бих казал, че го заслужаваме. Защото се държахме толкова добре.

— Заслужаваме да се държим зле, защото сме се държали добре ли? Господи, това е нелепо.

— Не е. Напълно разумно е. Аз…

— Господин Финлейсън… — Беше оберкелнерът. Държеше телефона на Сол. — Господин Финлейсън, вашата секретарка. Каза, че е на живот и смърт.

— Мили боже — възкликна той. — Тя никога не говори така. Сигурно е за сделката в Хонконг… както и да е. Невероятно. Извинявай, Бианка, няма да се бавя…

Той излезе от ресторанта и остана във фоайето.

Бианка стана и почти избяга от ресторанта, хукна по улицата. Когато чу името си и се обърна, той беше застанал на стълбите, махаше й да се върне, а тя остана закована на мястото си, неспособна да помръдне и да измисли какво да прави.

[1] Стриди (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Пържени картофи (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Салата със ситно нарязан бекон (фр.). — Б.пр. ↑

Четирийсет и девета глава

— Не мога да си представя как е възможно да се чувствате доволен от това. Надявам се, че чувствата ви са съвсем различни. — По лицето на Атина се беше изписало презрение, докато Тод завършваше презентацията си за кампанията на парфюма. — Този парфюм се казва „Страст“. Точно така. Незнайно как се е превърнал в „Страстно“, което не е толкова въздействащо. Много добре знам, че Елизабет Тейлър пусна парфюм „Страст“, но не мога да повярвам, че сте изчерпали всички възможности да си запазим името. Хората знаят повече за диамантите й.

— Уверявам ви, че се опитахме, лейди Фаръл. Много се постарахме. Само че не се получи. А „Страстно“ е чудесен заместител. Поне според мен.

Тод й се усмихна. Тя го погледна отново с каменно изражение.

— Ако наистина мислите така, изобщо не ви е мястото в рекламата. Работата е там, че парфюмът има великолепна история, красиво шишенце, изключително име — поне имаше изключително име — и всичко това беше предпоставка за неповторима реклама, а сега трябва да се примирим с няколко снимки на момиче с развяна коса. Къде е намекът за прекрасната романтична история? По какво личи, че е нещо специално? Къде е страстта? Няма я. Крайно разочарована съм.

Всички бяха в агенцията; Бианка изглеждаше много уморена, от жизнеността на Лара нямаше и следа, Атина бе настояла да присъства и Флорънс, в момента пребледняла като платно. Единственият човек, от когото бликаше енергия, беше Атина. Облечена в алена права рокля, с обувки на по-високи токове, отколкото на Лара, с опасно блеснали зелени очи тя изглеждаше — а то си беше точно така, — че ръководи срещата.

Цялата работа беше много сложна. Най-важното беше, поне така подчерта Бианка пред Тод, да не се споменава и дума за онлайн кампанията.

— Не можем да си позволим тя да чуе дори намек по този въпрос.

Въпреки това тя си каза, че Атина има известно право.

— Първо, трябва ни мъж — продължи Атина — и не искам да чувам, че това не е модерно, че трябва да се съобразяваме с времето и мястото.

Бианка погледна Тод.

— Според мен лейди Фаръл има право — заяви тя. — Тази реклама не намеква нито за страст, нито за романтика. И макар и да не съм сигурна, че мъжкото присъствие ще подобри нещата, искам истинска идея. Видяхте как реагира лейди Фаръл на конференцията. Искаме рекламата да създаде същото. Трябва да е на картички, които да се разпространяват по щандовете, трябва да е в пресата и онлайн, разбира се. Трябва да бъде поразителна.

— Сега аз искам да кажа нещо — заяви Атина и извади огромен плик. — Предлагам да погледнете много внимателно.

„О, боже, не“, помисли си Бианка.

„Това вече е прекалено“, помисли си Тод.

„Господи, няма да го направи?“, помисли си Лара.

Но тя го направи.

— Това е грубо копие, разбира се, но поне има някаква идея. Също и текст. Направила съм няколко копия…

Всички погледнаха послушно и съсредоточено.

„Боже, наистина е добро“, помисли си Бианка.

„Може и да успеем да направим нещо с това“, помисли си Тод.

„Господи, тя разбира от този бизнес“, помисли си Лара.

Флорънс седеше и ги наблюдаваше. Тя си припомни защо, независимо от всичко, се възхищаваше искрено на Атина и бе продължила да работи за нея безкрайно дълго, както й се струваше понякога.

На листа Атина бе направила груба скица в черно и бяло на двойка, които се наблюдаваха от двете страни на огромна камина. Отдолу пишеше: „Страст“ завинаги (или „Страст“ безкрайна, „Страст“ до живот).

Бианка заговори първа, почти замаяно.

— Лейди Фаръл — започна тя. — Рекламният текст е много добър. Наистина чудесен. Нали, Тод?

— Да — потвърди Тод почти шокиран. — Какво ще кажеш, Джак?

— Да — отвърна почти развеселено Джак. — Страхотен е.

— Радвам се, че ви харесва. Госпожо Клемънтс, не казахте нищо. Ще се включите ли?

— Лейди Фаръл — заяви простичко Лара, — според мен това е една от най-добрите рекламни фрази за парфюм, които помня. А и камината ми харесва. Струва ми се, че тя казва всичко.

Лейди Фаръл я погледна така, сякаш я виждаше за пръв път.

— Наистина ли? — Гласът й прозвуча почти приятелски. — Радвам се много.

Обърна се към останалите.

— Госпожа Клемънтс, разбира се, е на най-трудното място — маркетинга на козметиката. Тя знае, че трябва да има въздействаща рекламна фраза. Не можем да си позволим лукса да се надяваме една красива снимка да ни свърши работата. От това ще излезе прекрасна картичка, сигурна съм, че сте наясно, госпожо Клемънтс.

— Да. Може ли да кажа нещо?

— Разбира се. — Атина наклони благосклонно глава.

— Би било чудесно, ако снимките се направят в бяло и черно. Както са на вашата скица. Има повече класа. И създава атмосфера.

— Много проницателно. Госпожо Бейли, какво ще кажете за черно и бяло?

— Харесвам черно и бяло — отвърна Бианка. — Джак, Тод, какво мислите?

— Ще направим снимките и в двата варианта — отвърна Джак. — Никога не се знае какво ще се получи, докато не се проявят. Ще решим кой вариант е по-удачен, когато видим самата реклама.

— Много добре — обади се Атина. Вече владееше положението. — Предлагам да се срещнем след седмица и да видим какво сте ни подготвили. И се постарайте да намерите манекен с класа. Повечето изглеждат прекалено обикновени.

— Фреди Алегзандър ли е?

— Да.

— Здравейте. Казвам се Сузи Хардинг. Аз съм рекламен директор на козметична фирма „Фаръл“.

— Така ли?

Господи, беше й писнало да звъни. Отначало всичко вървеше добре, вълнуваше се, докато разговаряше с хората, които представляват Кийра Найтли и Кари Мълиган — не че щеше да се добере до известна личност, — обясняваше за какво става въпрос, вярваше им, когато казваха, че ще й позвънят. След десет дена на едни и същи въпроси и отговори едва й стигаха силите да се обади на поредния от списъка и да започне отново. Налагаше се обаче да намери някого; беше казала на Бианка, че ще намери или ще умре, докато се опитва.

— Пускаме нова гама през юни — времето съвпада с диамантения юбилей и търсим млада актриса, която да е лице. Или поне на част от гамата. Планирали сме изключително въздействаща кампания…

— Извинявай, Сузи, но нито един от клиентите ни не се занимава с такава дейност, ще попитам, разбира се, някои, но това ги принизява като актриси. Не знам какъв хонорар предлагате.

— За съжаление хонорарът няма да е много висок — отвръщаше Сузи. — Но пък рекламата ще бъде невероятна.

— Сигурно, но както казах, клиентите ни са актьори, не модели. — Думата прозвуча като проститутка.

— Кийра Найтли и Кейт Уинслет са и двете — не се отказваше Сузи. Знаеше, че това е глупаво, но не успя да се сдържи. Това момиче се държеше ужасно грубо.

Сузи реши, че не може да изтърпи поредното обаждане без чаша силно еспресо, което означаваше да отскочи до кафенето. Това щеше да бъде възприето като пилеене на времето, но по този начин щеше да остави на заден план дилемата, която не я оставяше на мира — да се обади ли на Джонджо или не. Или може би да му изпрати имейл или есемес.

Това нямаше да е толкова страшно. Когато ти затворят телефона или още по-лошо, когато не ти отговорят, беше изключително унизително. Тя така и не намери кураж да го направи.

Напоследък излизаше с всеки, който я поканеше, забавляваше се, обикаляше нашумели ресторанти, барове, клубове, но проблемът беше, че не й беше приятно. От време на време си казваше, че прекарва страхотно, че така е по-весело, като не се обвързва, но след това си припомняше прекрасните дни с Джонджо и се питаше дали някога ще намери специален човек като него. Беше много тъжно.

Джонджо мислеше непрекъснато дали да позвъни на Сузи. Може би трябваше да й изпрати есемес или да й напише имейл. Така щеше да е по-малко страшно. Може и да бяха заедно само няколко дена, но времето с нея бе изключително — вълшебно, нежно, забавно. Оставаше обаче фактът, че говореше по телефона с друг мъж, и то не просто в апартамента му, ами докато беше в леглото му.

Затова не й позвъни, не й пусна есемес, просто се затвори в себе си, решен да я забрави, както и прекрасната връзка, която си мислеше, че създават. Излезе с няколко момичета, красиви, сексапилни, все момичета, с които можеше да си прекара чудесно и понякога си казваше, че така е по-добре, по-забавно, вместо да е обвързан, но след това си припомняше колко чудесно прекарваше със Сузи, когато бяха само двамата, как всеки опознаваше другия, как се стараеше да му достави удоволствие, как се наслаждаваха един на друг, и разбра, че не е по-добре, че изобщо не е по-добре и се запита дали някога ще намери специален човек като нея. Колко тъжно.

Марк Ролинс очакваше срещата с управителите на имота да премине бързо, да обсъдят въпроса, може би разговорът щеше да е неприятен, но поносим. Оказа се толкова шокиращ, че отначало той се ужаси, след това реши, че единственото, което му остава, е да се обърне към Майк и Хю, като прескочи Бианка…

— Нали са хубави?

Показа на майка си снимките от телефона.

— Миличка, страхотни са. Много красиви. Ти изглеждаш великолепно. И си толкова различна на всяка. Луси е невероятна.

— Така е. Все още не е постигнала желаното, така каза, защото баба й трябвало да ги одобри.

— Наистина ли? А Луси не каза ли, че аз трябва да ги одобря?

— Да. Мисли, че лейди Фаръл трябва да ти ги покаже, когато е съвсем доволна.

— Нямам търпение — каза Бианка.

— Както и да е, Луси иска да направи снимки на процеса на гримиране, стъпка по стъпка, както се изрази, и след това да заснеме кратък филм. Тя, разбира се, ще те попита, но аз казах, че преди това ще говоря с теб, ще те питам дали може да ме използва като манекенка. Не за окончателните снимки, разбира се, за там й трябва истинска манекенка, но тя имала приятелка с блог на тази тема, много известен, и иска да ги качи в блога. Каза, че историята е прекрасна, също и представянето на новата гама и каза, че времето било от огромно значение за новото представяне.

— Точно така е.

— И след това направи Джейс.

— И?

— Стана прекрасно. Лицето на Джейс изглежда много по-слабо, а очите и по-големи. Луси, разбира се, покри пъпките й. Каза й, че изглеждала страхотно и ако си оправи кожата и свали някой и друг килограм, ще изглежда супер. Джейс пък й каза, че досега никой не бил обръщал внимание как изглежда, освен за да й се подиграват, затова ще й намерим диета. Луси каза, че ако се откаже от пържените картофи, бургерите и донатите като начало, кожата й ще стане по-хубава, а също й фигурата. Често съм си го мислила, но не можех, разбира се, да й го кажа, защото тя щеше да се разстрои, но след като го каза Луси…

— Разбира се. А в училище… как мина днес в училище?

— Не беше чак толкова зле. Не ми говорят, но поне спряха да ми изпращат противните есемеси и гадости.

— И това е нещо. О, Мили, ти беше толкова смела. Много по-смела си от мен. Наистина ти се възхищавам.

— Благодаря — отвърна Мили и се усмихна неуверено на майка си, която се държеше малко странно, откакто се върна от околосветското си пътешествие, както го наричаше. Беше превъзбудена, а когато баща й беше вкъщи, говореше повече от обикновено. Добре че хареса лицата на Луси, както ги наричаше, и остана доволна от блога. Мили се страхуваше, че ще каже не и ще започне да се тръшка за педофили и разни подобни. Родителите така се вманиачаваха с тези простотии…

— Луси, трябва да говоря с теб. Спешно. Можеш ли да дойдеш утре?

Сигурно ставаше въпрос за нещо сериозно, реши Луси; след като Бианка Бейли настояваше — то си беше направо заповед — да я види след двайсет и четири часа.

— Разбира се — отвърна тя. — Свободна съм почти през целия ден. Поемам си дъх след лондонската Седмица на модата — добави тя, да не би Бианка да реши, че няма работа. А тя наистина имаше нужда от почивка; след двата дена там се чувстваше толкова разбита, изцедена, превъзбудена, че не можа да заспи до пет сутринта.

— Какво ще кажеш за дванайсет и половина — предложи Бианка. — Имам обяд по-късно, така че ще разполагаме с половин час. Това ни е достатъчно, струва ми се.

Господи. Да не би да не иска да работя повече за „Фаръл“? Да не би да е решила да прекрати сесиите с Мили?

Точно в дванайсет и половина Джемайма я повика.

— Влизай — покани я тя. — Защо си толкова уплашена?

Луси влезе.

Бианка й отправи кратка усмивка.

— Много се притеснявам за тази работа с Мили, Луси. Не говоря за грима; Мили обича сесиите и очевидно се чувства много по-добре. Притеснява ме твоята приятелка блогър и какво може да напише. Знам, че рекламата ще е страхотна, но Мили е само на тринайсет и не представлява клиентите на „Фаръл“, нито пък ще привлече клиентите, които искаме. Мислила ли си над този въпрос?

— Честно казано, не съм — отвърна Луси, — но разбирам какво имаш предвид. Виж какво можем да направим. Нека бъде нещо като статия. Фей Банкс ще направи каквото поискаме — малко като сензация. Ние ще изиграем картата на „Фаръл“, ще намесим внучката на лейди Фаръл, ще обясним, че все не ми достигат модели, а Мили и Джейс са се съгласили, за да помогнат и въпреки че са много млади, те пак имат лица, нещо в този дух. Така ще пробутаме и името „Фаръл“, ще си направим рекламата и няма да разочароваме Мили. Какво ще кажеш?

— Според мен — усмихна и се Бианка — идеята е гениална, Луси. Много хитро. Благодаря ти. Много ти благодаря. Сега обаче трябва да вървя.

— И аз. Ще обядвам с бабчето. Иска да й разкажа за лондонската Седмица на модата.

Тя е много различна от баба си, помисли си Бианка; коренно различна. Но нали е дъщеря на Бърти…

Лара беше ходила на две срещи с Крис Уилямс. За него можеше да се каже много. Красив, грижливо облечен, благороден, забавен, винаги се възхищаваше на облеклото й и казваше, че й отива. Както сподели със Сузи, всичко му беше прекалено хубаво, за да е истина. Но имаше един основен недостатък, който тя не спомена пред никого: не беше Бърти. Бърти може би вече се беше пренесъл да живее в Бирмингам, защото нито се чуваха, нито се виждаха и той много й липсваше; както и приятните разговори, и притесненията му. Тя очакваше едва ли не с нетърпение напускането му — след като си тръгнеше, тя лесно щеше да прекъсне емоционалната връзка. Поне така си казваше, докато стоеше пред огледалото в тоалетната и си слагаше грим за третата среща с Крис Уилямс.

— Добър вечер, госпожо Клемънтс. — Беше Атина. Усмихна се на Лара доста разсеяно, но и това бе по-добро от леденото изражение, с което обикновено я посрещаше.

— Добър вечер, лейди Фаръл.

Атина огледа палитрата гримове на полицата пред Лара.

— Моля да ме извините, но се питам защо използвате този парфюм вместо „Страстно“. Всички трябва да сме с него и да привличаме вниманието на хората. Би било много интересно.

— Лейди Фаръл, носех го редовно, но запасите ми се изчерпаха, а от лабораторията отказаха да ми дадат.

— Наистина ли? Ще говоря с тях. Със сигурност вината е на досадната система на госпожа Бейли. Човек трябва да попълни формуляр в три екземпляра за пакет пликове.

Това беше крайно несправедливо, тъй като Бианка бе свела всички подобни ограничения до минимум, но Лара бе наясно, че няма смисъл да спори с лейди Фаръл.

— Когато си го слагахте, хората възхищаваха ли му се?

— О, да, много.

— Ами мъжете?

— Моля?

— Мъжете възхищаваха ли му се? Нали това искаме. Като знаем как се казва.

— Ами… да. Така мисля.

— Надявам се. Среща ли имате тази вечер? С мъж ли е? Изглеждате нагласена като за среща.

— Ами, да. — Господи, тя беше ужасна.

— Той с какво се занимава? Не ни трябва мнението на неподходящ човек, нали? Професионалист ли е?

— Може и така да се каже — пое си дълбоко дъх Лара. — Организира конференции. Беше организирал и нашата.

— Така ли? Доста разнородна група, но се бяха справили успешно. Ще отида да донеса едно от моите шишенца „Страстно“, за да се напръскате. Останах много доволна онзи ден, че след безобразната презентация на рекламната агенция се възхитихте на моята фраза. Благодаря. Трябва редовно да се срещаме за тези въпроси. Обаждайте ми се винаги когато имате нужда, идвайте в кабинета ми по всяко време. Много е приятно да откриеш съвременна млада жена с приличен вкус.

Лара имаше чувство, че ще припадне.

— Умна жена е тази госпожа Клемънтс — заяви Атина и надникна в офиса на Бърти, след като отнесе малкото шишенце „Страстно“ на Лара. — Малко простовата, разбира се, но си знае работата и колкото й да е изненадващо, има вкус.

— Радвам се, че мислиш така — отвърна предпазливо Бърти, — тя ще се зарадва, когато чуе мнението ти.

— Разбрах от Кристин, че са ти намерили заместник. Не им отне много време. Но пък за този пост лесно се намират хора. Ти кога ще напуснеш? — Внимателен слушател щеше да долови потреперването на гласа й.

— След четири седмици. Новият ще започне почти веднага.

— Така ли? Няма ли да има официално изпращане? — Явно са доволни да се отърват от него.

Бърти не каза нищо. Нямаше никакъв смисъл.

— Намери ли къде да живееш?

— Красива къща с голяма градина. Това й е най-хубавото. Къщата е доста голяма за мен, но се надявам Луси и Роб да идват често.

— И аз се надявам, но не бих разчитала, Бърти. Както и да е, госпожа Клемънтс отиваше на среща с младежа, който организира конференцията ни. Дадох й от „Страстно“, за да го пробва на него.

— Така ли?

— Да. Очевидно е решила да го впечатли, но ми се струва, че си беше сложила прекалено много грим, но това е положението.

Бърти имаше чувството, че му вадят зъбите един по един. Каква агония.

— Мамо, извинявай — каза той и стана. — И аз имам среща. С дъщеря си. Ще ме води на вечеря.

— Много мило. Предай й много поздрави и приятно прекарване, Бърти. В бъдеще няма да се виждате толкова често.

Бърти отвърна, че ще се виждат, и излезе, като се опита да не мисли за Лара и как тъпото й гадже ще реагира на „Страстно“. Зле, поне така се надяваше.

— Господи, това е невероятно. Страшно вълнуващо!

— Все още не е готово, разбира се. Но се радвам, че ти харесва.

— Страхотно! Този сайт ще удари в земята всички други сайтове. Направо ще ги съсипе. Изглежда великолепно! — Тя се усмихна весело. — Толкова е жив и примамлив, че те кара да се почувстваш добре само като го погледнеш.

— Тази част беше идея на Джак.

— Той къде е?

— Жена му ражда.

— Сега ли?

— Да, днес сутринта, надявам се вече да е родила, за да дойде следобед. Тя настояваше той да присъства и очевидно той се е съгласил. Това е крайно непрофесионално!

— Шегуваш се, нали?

— Разбира се, че се шегувам, не ме гледай така! Както и да е, идеята е негова и на мен много ми харесва. За самото откриване мислехме защо да не снимаме управителите, когато отварят вратите. В реално време, не на запис. Да кажем добре дошли на търговска къща „Фаръл“ на съответния език. Проверих при компютърните спецове. Можем да снимаме предварително, така ще бъде най-лесно. След това, в момента, когато господ каже „И да бъдат магазини“, те ще бъдат.

— Искаш да кажеш, че Флорънс ще отвори вратата на аркадата ли?

— Може и ще го направи. Същото ще стане и в Ню Йорк, и в Сидни, и…

— О, боже — зяпна го тя, — вие двамата сте гениални.

— Не-е-е…

— Напротив, това е самата истина.

— Добре де, може би. Ти даде идеята, не забравяй.

Бианка се разсмя.

— Няма, не се притеснявай. Сега трябва да вървя, за да се видя с Майк и Хю. Чакай само да им кажа за това! Да ми кажеш за бебето и предай най-добрите ми пожелания на Джак.

— А, това ли е Сузи Хардинг? Сузи, това е Фреди Алегзандър. Ние представляваме млада актриса, която има желание да се запознае с теб и да обсъдите проекта. Казва се Джес Кохран. Сигурно си чувала за нея. Участваше в „Нещо като омъжена“. Много успешна роля. Получи номинация на „Ивнинг Стандард“ за ролята.

— Да — потвърди Сузи, — беше страхотна. Тя наистина е страхотна. — Това бе направо невероятно. Джес Кохран беше младата актриса на 2011, прелестното й лице беше навсякъде, а след това изчезна някъде.

— Да, така е. През есента започва снимките на нов филм, но в момента разполага със свободно време.

— Да, ясно. — Значи си почиваше.

— Както и да е, предлагам да се срещнете, за да можете да направите презентация, ако мога така да се изразя. Обяд утре, става ли? По всичко личи, че и аз ще дойда.

Сузи бе готова да отложи обяд с херцогинята на Кеймбридж, за да се запознае с Джес Кохран.

— Абсолютно. Да.

— Добре. Джес обича „Каприс“. Да кажем в дванайсет и трийсет.

— Разбира се. Нямам търпение да се запозная и с двете.

Петдесета глава

Значи той умираше. А тя нямаше как да е с него, разбира се, нямаше да може да е с него. Беше получил сърдечен удар, неочаквано, бързо, без предупреждение.

Добро стечение на обстоятелствата, казваха те, че си е бил у дома, а не зад волана или във влака, че е седял на масата и е отварял бутилка червено вино, че Атина е била с него и е повикала линейка, закарала го е бързо в болница.

Какво облекчение, мислеше си Флорънс, че не е бил с нея, в дома й или още по-зле — в леглото й.

Тя разбра за инфаркта трийсет и шест часа по-късно; Атина не бе намерила за нужно да я информира, докато не поставят окончателна диагноза и не установят, че лечението е безсмислено. Все пак тя не беше роднина, нито пък имаше право да е край него, като децата му и внуците, които се бяха скупчили около леглото; тя бе най-обикновена приятелка и колега, чието присъствие щеше да се стори подозрително.

Не друг, а Бърти, милият, добричък Бърти й звънна у дома и й каза какво се е случило, попита я дали е добре, тъй като, макар да се опита да прикрие чувствата си, тя ахна от шок и мъка.

— Да, да — увери го тя. — Добре съм. Не се тревожи за мен, Бърти, добре съм. Шокът е огромен, разбира се, бяхме близки години наред… — След това побърза да обясни — и тримата. — Каза си, че макар и обзета от мъка, трябва да внимава какво говори и как реагира.

— Разбира се.

— Много ми е мъчно, Бърти. Кажи ми как е майка ти.

— Добре — отвърна той. — Казала е на лекарите, че иска да го прибере у дома. Според тях е неразумно, но тя е настояла и утре сутринта ще го докарат у нас.

— Радвам се. Там ще бъде по-щастлив. А това е важно.

Проведе кратък разговор с Атина, когато тя се обади, за да й каже новината, и помоли да мине да види Корнилиъс, стига той да се чувства добре.

— Ти ще прецениш.

— Естествено, Флорънс. Той е тежко болен, през повечето време не мисли трезво и не мога да си обясня защо ти трябва да идваш да го видиш.

— Искам… да се сбогувам — настоя Флорънс. — Приятели сме от толкова отдавна.

— Да, да, но ако всичките му дългогодишни приятели дойдат да го видят, ще се извие опашка до ъгъла. Гостите го уморяват, дори децата.

— Разбирам. — Отчаянието я накара да продължи да настоява. — Въпреки това…

— Моля те, Флорънс! Когато и ако Корнилиъс поиска да те види, ще те уведомя. Поиска да се срещне с Ленард Трентъм, нямам представа защо — беше ми много трудно да го намеря.

Флорънс усети, че се задушава от ревност. Ленард Трентъм! Как бе възможно Корнилиъс да иска да види него, да пропилява угасващите си сили, последните часове, след като би могъл да се види с нея? Прилоша й, зави й се свят, не можа да промълви нищо повече.

— Ами… и той, също като мен, е стар приятел — успя да изрече тя в последен немощен опит да постигне своето.

— Сигурно. Трябва да затварям, Флорънс. Предстои ми много работа. Сестрата, която наех, се отнася към мен като към слугиня, иска ту това, ту онова и не знае да спре.

Браво на сестрата, помисли си Флорънс и затвори. Никой досега не бе успявал да постигне подобно нещо.

Имаше чувството, че се е откъснала от действителността, мислеше единствено за Корнилиъс и за един дълъг живот, в който бяха споделяли радост и тъга, видя как любовта, която бе изпитвал към нея, й се изплъзва, също като него, краят неясен, неосъзнат.

Беше задрямала пред телевизора, когато телефонът звънна, беше шест вечерта. Гласът на Атина прозвуча заповеднически.

— Идвай по-бързо. Пита за теб.

Атина отвори вратата. Изглеждаше уморена, лицето й беше изпънато, но безупречно, косата скоро направена, гримът съвършен.

— Влизай — покани я тя. — Ще те заведа при него. Много е уморен, затова не се застоявай.

— Няма, разбира се.

Изведнъж се уплаши, че ще види един Корнилиъс толкова променен, че е по-добре да остави стария в спомените си — красив, засмян, очарователен.

— Госпожица Хамилтън е дошла да види съпруга ми — обърна се Атина към сестрата и отвори вратата към спалнята им, преобразена в болнична стая от всичко, поставено на масата до леглото, стетоскоп, термометър, апарат за кръвно налягане, кислородна маска и кислородна бутилка и — Флорънс веднага забеляза и бързо извърна поглед — нещо, което приличаше много на подлога.

Сестрата, в униформа, погледна подозрително Флорънс.

— Той е тежко болен — предупреди строго тя, — моля ви, не го уморявайте.

Флорънс се запита какво ли очаква, че ще направи: ще иска да й разказва вицове или да танцува?

— Вече обясних на госпожица Хамилтън — намеси се Атина. — Тя е наша много стара приятелка.

— Добре. Само че пулсът му е много слаб…

— Сестра Билингс — прекъсна я Атина, — бихте ли ни оставили?

Сестрата излезе от стаята. Флорънс обърна поглед към голямата си любов, към човека, който щеше да я изостави завинаги.

В някои отношения той не изглеждаше много различен. Не беше болен отдавна и не беше свалил килограми; в леглото се виждаше едрото му тяло, лицето не беше променено, бялата коса беше гъста и красива. Кожата обаче изглеждаше бледа, отпусната, очите бяха помътнели, ръцете бяха отпуснати върху завивката с изпъкнали вени. Успя да се усмихне, посегна към ръката й, стисна я леко и обърна глава към нея.

— Флорънс — започна той. — Много мило, че дойде.

— За мен е удоволствие — отвърна тя.

Той се усмихна; бавно, сякаш го болеше нещо.

— Заповядай, седни — покани я той и посочи стола отстрани на леглото. Флорънс седна. — Как си?

— Много добре. Благодаря. А ти как се чувстваш?

— Уморен — каза той, — това е. Не мога да спя много добре.

— Това са глупости, Корнилиъс — намеси се Атина, — снощи спа дванайсет часа.

— Така ли? Не помня.

— Уверявам те, че е точно така — настоя Атина. — Завиждах ти. На мен ми е трудно да спя — заяви тя, сякаш го упрекваше. — Наложи се да се преместя в стаята за гости — обърна се тя към Флорънс, — поне засега. Леглото там не е толкова удобно.

— Много се извинявам — каза Корнилиъс и в очите му проблесна познатата дяволитост, — дали да не се сменим?

— Я стига с твоите глупости! — каза Атина.

Корнилиъс заговори отново с огромно усилие.

— Атина, би ли ми донесла чаша чай? Сигурен съм, че и Флорънс ще пие.

— Да, разбира се. Ще помоля сестрата.

— Моля те, недей. Тя прави отвратителен чай. Би ли го приготвила ти?

— Добре де — отвърна Атина и стана с неприкрито нежелание. Беше на вратата, когато телефонът иззвъня.

— Това нещо не спира да звъни — оплака се Корнилиъс, — а тя държи да се обажда. Все едно, така поне ще имаме повече време. Затвори вратата, Флорънс, затвори я, за бога.

Флорънс го погледна стреснато и забеляза искра в избелелите сини очи и подобие на усмивка по бледите устни.

— Толкова се радвам да те видя — каза той. — Изглеждаш прекрасно. Винаги съм харесвал тази рокля.

— Знам — отвърна Флорънс, — затова я облякох. — Тя му се усмихна, наведе се и го целуна по бузата.

— Браво на момичето ми. Слушай сега, нямаме много време. Поисках среща с Ленард Трентъм, за да пусна всички по фалшива следа, за да не излезе, че искам да видя единствено теб. Има обаче някои неща, които трябва да ти кажа. Подръж ръката ми, моля те. Малко ме е страх, ако трябва да съм честен. За разлика от Питър Пан не приемем смъртта като велико приключение. Предпочитам да водя скучния си животец. Както и да е, първо, на всяка цена използвай подаръка ми за теб. Не искам да се жертваш и да живееш в лишения.

— Всичко това е чудесно, Корнилиъс, но ще създаде проблеми. Огромни проблеми. Ще нарани Атина много.

— Глупости. Я си помисли за лъжите ни, които винаги са минавали. Това е просто поредната.

Намръщи се и притисна ръка към гърдите. Тя го погледна и усети страх.

— Боли ли те?

— Вече не много. — Дрезгавият глас заглъхваше. — Болеше преди. Господи, все едно огромен кон те е изритал в гърдите. Нали ми обещаваш? Знаеш какво да направиш. Адвокатите, които намерих, те ще уредят всичко вместо теб.

— Добре — отвърна тя от страх той да не се развълнува. — Обещавам.

— Добре. Още няколко неща. Най-важното е следното. Обичам те, Флорънс. Обичах те през всичките години и винаги ще те обичам. Дори ако имам късмет, ще си седя на небето и пак ще те обичам. — Усмихна й се и вдигна ръката й към устните си. — Любимата ми. Любимата ми малка Фло…

Флорънс затвори за миг очи; друго не можеше да направи, ако не искаше да изкрещи, защото болката й бе нетърпимо остра. След това обаче чу гласа си, спокоен, нежен, докато му се усмихваше.

— Благодаря ти за всички години, Корнилиъс. Аз също те обичам. Много. Ужасно много. Беше прекрасно. Ти ме дари с много щастие. Толкова много, че ще бъда щастлива дори сега, без теб.

Можеше да му даде поне това, помисли си тя. Не само любовта си, но кураж и радост. Нищо друго нямаше да бъде подходящо; нищо друго нямаше смисъл.

— Господи, радвам се. — Той й се усмихна и се отпусна на възглавниците. — Толкова си красива, Флорънс. Каква прелест ще отнеса със себе си във вечността. Голям съм късметлия. Бях невероятен късметлия. И ми е малко лошо… дали да не повикаш онова кисело създание. О, боже!

Тя скочи уплашено и той посегна към ръката й, привлече я отново близо до себе си.

— Ако… ако това е всичко, любима малка Фло, сбогом. Благодаря ти… — Дрезгавият глас ставаше все по-немощен. — Господи…

Тя го погледна ужасено и се втурна към вратата.

— Атина! Сестра! Елате бързо!

Той издъхна два часа по-късно. Отново звънна Бърти, за да й каже.

— Разбрах, че си била там, когато е получил втория инфаркт, и знаех, че ще искаш да ти кажа. Беше съвсем спокоен накрая.

— Радвам се.

Наистина се радваше. Тя бе почти до него.

Същата нощ си припомни всички лица на Корнилиъс, не само очарователния, благороден Корнилиъс, който рискуваше всичко, за да прекарат една вечер заедно или един ден, който й се усмихваше от другата страна на масата, стаята или леглото, който й казваше колко е прекрасна и колко много я обича, но и често раздразнителния, понякога надут, дори мрачен Корнилиъс, който роптаеше срещу бизнеса, брака си и дори срещу проблемите извън брака, който винеше нея за много от тези свои противни настроения.

Докато си припомняше, тя знаеше, че е била много по-щастлива от други жени, омъжени за хора, които не са обичали, някои подли, други скучни, трети импотентни. Мъжът, с когото тя бе споделила най-прекрасната част от живота си, го бе направил по-богат, по-вълнуващ, по-весел. Тя се беше чувствала обичана и ценена; това беше неговият дар за нея и никой не беше в състояние да й го отнеме, а сега, когато мъката започна да я притиска, студена, безжалостна, тя осъзна, че не би променила нито миг от този живот.

Петдесет и първа глава

Оказа се истинска магия. Връзката между Джес Кохран и „Фаръл“ бе сякаш създадена с божествена благословия. Сузи беше наясно още от мига, в който ги заведоха до масата им, личеше от дрехите, с които тя беше облечена, дънки, бледорозова блузка от крепон с набрани ръкави и ботуши на висок ток. Тя имаше гъста руса коса, която се стелеше по раменете, а устата — розова пъпка, както я наричаха, щом се извиеше в усмивка, разкриваше трапчинки. А огромните зелени очи, с необичайно дълги мигли, бяха удивително истински.

Целият ресторант я наблюдаваше, сочеха я, но първото, което тя каза по най-естествения начин, беше: „Здрасти, Сузи, аз съм Джес“, сякаш Сузи не знаеше коя е. След това седна.

— Много съм развълнувана от срещата и възможността да науча повече.

Освен че беше изключително красива, тя се държеше много добре. Оказа се интелигентна и пълна с идеи.

Два дена по-късно дойде в офиса, за да се запознае с Бианка.

— Здравей — започна тя, — страшно се радвам да се запознаем. Сузи нали ти каза колко съм въодушевена?

— О, да — потвърди Бианка, — и мога да ти кажа, че аз също съм много въодушевена.

— Ще бъде страхотно забавно. Много ми харесва, че ще ме снимате пред сградата, това е супер. Имам идея как да стане още по-прекрасно.

— Да?

— Запитах се какво ще стане, ако разиграем една загадка, нещо като състезание. Нека се чудят чие лице ще се появи, да се чудят ден след ден. Можете да го разкриете чак в деня на представянето. Какво ще кажете? Ако, разбира се, не ви харесва…

Сузи и Бианка отговориха заедно.

— Харесва ни.

— Освен това мислех, че можем да снимаме в профил и част от останалата част от мен, така че да не се вижда веднага, не знам какво мислите.

Сузи и Бианка бяха във възторг.

Беше прекалено хубаво, за да е истина.

Започваше да се получава. Фрагменти от прелестното лице на Джес, снимано в профил, както тя предложи, косата й разстлана по раменете, частите бавно оформяха образа, докато часовникът тиктакаше и отмерваше секундите; съобщението в уебсайта и в печата, в безброй туитове бе, че в търговска къща „Фаръл“ ще се случи нещо красиво; там се казваше, че ако искат да отскочат до търговска къща „Фаръл“ и да погледнат фасадата, със сигурност ще видят как оживява; изявление за пресата и листовки на всички щандове на „Фаръл“ (и, разбира се, в уебсайта) рекламираха състезанието и подчертаваха, че печелившият щастливец ще бъде поканен на представянето на новия „Фаръл“, за да се запознае с лицето; Сузи позвъни на любимите си журналисти и блогъри, каза им да следят сайта и да поглеждат часовника.

— Това е само първата част от невероятно вълнуващото представяне, второто раждане на „Фаръл“, така че не отписвайте бранда от миналото.

По цял ден туитваше: „Видяхте ли часовника на «Фаръл»? или «Ще участвате ли в невероятното ни състезание?».

Десетки майстори и декоратори работеха в магазините по цял свят; самата «Колекция», огромно количество, беше готова, опакована и имаше вид на продукт от най-висока класа, и сега чакаше в склада; в юнските броеве на лъскавите списания бе запазено място за реклама… Господи, беше невероятно, мислеше си Бианка, докато вървеше с бърза крачка по Холбърн към мястото на срещата си в слънчевото мартенско утро. Излизаше, че болката, несигурността и съмненията, стресът и изтощението си струваха.

— Здрасти — усмихна се широко и щастливо тя на Майк и Хю. — Не мога да ви кажа колко добре се полу… какво не е наред? — попита тя, когато забеляза, че лицето на Майк е свъсено, също както и на Хю.

— Извинявай, Бианка — започна Майк, — току-що научихме ужасна новина…

Два милиона, така казал наемодателят. Веднага, ако искат да подновят договора.

— Но това е ужасно. Притискат ни, това е ясно. Нямаме обаче избор.

— Ами… ако не платим?

— Налага се да платим. В противен случай ще ни съдят.

— Разбира се, че ще ни съдят — каза Майк.

— Точно така — потвърди Хю.

— Чакайте, не разбирам нищо. Къде е дилемата? Трябва да намерим пари.

— Може би ти ще ги намериш — каза Хю и гласът му прозвуча много твърдо, — защото от нас няма да видиш нищо.

— Какво? Не разбирам. Няма ли алтернатива?

— Има, за съжаление, и точно към нея ще прибегнем — каза Майк. — Трябва по най-бързия начин да се изнесем от аркадата. И въпрос не може да става да търсим нови два милиона.

— Не можем да спрем точно сега! Ами кампанията в глобален мащаб, какво ще стане с тиктакащия часовник, който вече отброява времето? Хората говорят за него!

— Или трябва да спре, или да показва друго време. Не можем да намерим нови два милиона лири, Бианка. Това е наистина немислимо. Извинявай, Бианка, но това е последната ни дума. Няма повече пари.

Имаше само един човек, с когото искаше да говори, който можеше да помогне, а той беше единственият, към когото не можеше да се обърне. Контактът между тях щеше да е крайно опасен. Онзи ден в Ню Йорк, в онзи невероятен следобед, се заклеха, че по никакъв повод няма да нарушават обещанието.

Тя, разбира се, се върна при Сол, последва го в хотела — и дума не можеше да става за нещо различно. Ако не се беше обърнала, ако не го беше видяла да я вика, тогава може би щеше да е различно; само че тя се обърна и я обзе сигурност, разбра какво трябва да направи.

Разбра, че няма да е просто секс, че ще бъде нещо изключително, не просто сливане на нейното тяло с неговото, той няма просто да притисне устни към нейните, да докосне кожата и със своята кожа, да слее енергията си с нейната, да търси, да пита и после да открива, няма просто да трупа удоволствие, няма бурно да му се наслади, а ще изпита пълна физическа радост, съвършено спокойствие и сладка забрава.

Колкото и да беше странно, тя не усети чувство на вина. Още по-невероятно беше, че не се разплака…

Затова пък плака в онова ужасно утро, в таксито, докато пътуваше обратно към «Фаръл», защото не помнеше някога да се е чувствала по-самотна и по-безпомощна.

Страната тази пролет бе обзета от треската на юбилея и олимпиадата. Всички правеха планове за партита по улиците, за шествия по реката и на площада, организираха се концерти, някои грандиозни (в Бъкингамския дворец) и скромни (в селата), палеха се сигнални огньове, композираха се песни и симфонии. Обявяването на официални празници беше съвсем уместно, а кралското семейство се радваше на народната обич, ненадмината от времето на сватбата на принц Чарлс и лейди Даяна Спенсър…

На фона на патриотизма и наследството от миналото, на интереса на света, насочен към всичко британско, Бианка Бейли трябваше да довършва плановете си за новото представяне на търговска къща «Фаръл».

Само че тя не се занимаваше с това, просто нямаше сили. И то заради недостиг на фирмени средства — два милиона лири.

Хю и Майк й дадоха още една седмица; след това, както казаха, дръпвали шалтера.

Опита се да вземе банков заем, гарантиран от дяловете й. Банката се беше обърнала към инвеститорите, които, както можеше да се очаква, бяха отказали. Договорът й не допускаше намесата на друг инвеститор.

Мислеше си за невероятния труд, който беше вложила, за да стигнат дотук; за хората като Сузи, които работеха по осемнайсет часа на ден, подаваха информацията бавно и предпазливо на шепа внимателно подбрани журналисти. За Лара, която изгаряше от желание да организира миниконференции в цялата страна през седмицата преди официалното представяне, за Джонатан Тъкър, който подготвяше консултантите и уверяваше всички, че нямат търпение да започнат. За хората като Хати Ричардс и Тамзин Браунли (която бе споменала небрежно, че баща й е лорд Браунли, което не интересуваше абсолютно никого, освен Атина, която познавала бабата на Тамзин, когато двете били дебютантки). Всички те дойдоха при нея заедно, за да й кажат колко се вълнуват и колко са горди с предстоящото представяне, колко са й благодарни, че им е дала възможност да бъдат част от него. Мислеше за Тод и Джак, разбира се, които сега вече живееха с проекта двайсет и четири часа, седем дена в седмицата, и за милата Луси, която създаваше неповторими лица.

И, разбира се, за Атина, която все още нямаше никаква представа за глобалното представяне, но бе изключително развълнувана за всичко останало, макар че отричаше, особено когато ставаше въпрос за парфюма и неговата рекламна кампания, която бе много подобна на сегашната. Яростта и унижението й, ако всичко това не оцелееше, щяха да са убийствени; както и презрението, което щеше да бъде насочено към нея. А останалите хора, секретарките, маркетинговите асистенти, момичетата от рецепцията — всички те се вълнуваха, знаеха, че ще се случи нещо прекрасно и че са част от него, макар и с много незначителни роли. Мисълта да съобщи на всички, да ги разочарова бе почти непоносима.

Тъй като оставаха два дена, тя реши да отиде в магазина и да се види с Флорънс, която трябваше да разбере преди останалите.

Флорънс бързо обърна табелата на «Затворено» и двете се качиха в салона.

— Трябва да поговорим за някои неща — заяви твърдо тя — и не трябва да ни прекъсват. Чай, Бианка?

— Да, благодаря, с удоволствие. Флорънс, наистина няма нужда да говориш за каквото и да било.

— Ще бъда по-спокойна, ако поговорим. Знам, че мога да разчитам на твоята дискретност, дължа ти много за онова, което направи онзи ден, не знам как да ти благодаря.

— Флорънс, не съм направила нищо особено.

— Не е вярно. За мен е много. Беше мило и… изключително благородно от твоя страна. Държа да го знаеш.

Бианка мълчеше.

— Няма да се впускам в подробности — продължи Флорънс, — но не искам да мислиш, че става въпрос за неангажиращ флирт за една нощ.

— Не съм и помислила, че си способна на подобно нещо, Флорънс — отвърна Бианка. — Човек свързва единствено класа и стил с Флорънс Хамилтън. — Погледна я и неочаквано и се усмихна. — А и как е възможно връзка, благословена от сако на «Шанел», да е друга?

— Да, наистина — изчерви се Флорънс, — беше благословена и с любов. Говоря за истинска любов, дълбока. Държа да подчертая, че е много важно да го разбереш. Бяхме щастливи. И също така си бяхме верни — добави тя. — Странна дума, когато става въпрос за извънбрачна връзка, но е така. Бяхме си верни повече от петдесет години.

— Тя не разбра ли?

— Така и не разбра. И не бива да разбира. Това ще я съсипе.

— Била си много лоялна към нея, Флорънс. Тя никога не ти е отвръщала със същото, е, поне през повечето време.

— Знам, но тя си е такава. Всъщност тя много ме обича. — Погледна Бианка. — Обича и теб. Уважава те, възхищава се на куража ти, а онзи ден каза, че имаш стил.

— През повечето време е нетърпимо груба с мен.

— Тя е груба с абсолютно всички — успокои я Флорънс. — Трябваше да чуеш как се държи с Корнилиъс.

Бианка се замисли за кратко над тези думи.

— Той какво представляваше?

— Голям чаровник. Благороден човек. Невероятен джентълмен. Мога да кажа единствено хубави неща. И някои лоши. Неописуем егоист. Много избухлив.

— Наистина ли?

— Да, и както знаеш, изключителен красавец. Така че беше и малко суетен. Скандалите му с Атина понякога ме плашеха. Тя обичаше да омаловажава всичко, което той върши.

— Но ето че бракът им е оцелял — отбеляза Бианка.

— Така е. Струва ми се, че аз помогнах да стане така. За нас, за тримата, сценарият беше изключително успешен. Те имаха нужда от трети човек в много отношения. Той никога нямаше да я напусне, а аз никога нямаше да му позволя да го стори. Това щеше напълно да я сломи.

— Сигурно ти е било много трудно — каза Бианка и я погледна с искрено страхопочитание.

— Да, но помисли си само какъв щеше да е животът ми без него. Много, ама много празен.

— Не срещна ли друг? През времето, докато беше с Корнилиъс?

— Само веднъж и изкушението беше огромно. Той искаше да се оженим. Но беше… не ми беше достатъчен, за да се откажа от Корнилиъс. Не мога да го кажа по друг начин.

— О, Флорънс — въздъхна Бианка, — каква невероятна история. — Гласът й потрепери. — Извинявай. И аз си мислех, че бракът ми е съвършен. Поне до съвсем скоро. Сега вече не съм сигурна. Всичко се промени.

— Заради друг мъж ли?

— Не — отвърна Бианка прекалено бързо. — Заради работата. По-точно казано заради работата и на двамата. В момента обаче ми се струва, че е заради «Фаръл» и това е най-големият ни проблем. Тъкмо затова съм тук, има нещо ужасно, за което не знае почти никой все още. — След тези думи тя избухна в сълзи.

Флорънс я прегърна и докато хлипаше, Бианка й разказа цялата ужасна история за наема и двата милиона, за новото представяне, прекрасното ново представяне, което трябва да бъде отменено, а когато най-сетне приключи, избърса очи, издуха носа си и каза колко й е мъчно, Флорънс заговори съвсем тихо:

— Мисля, че мога да помогна.

— О, здрасти! — Господи, тя беше великолепна. Почти беше забравил…

— Здравей. Радвам се да те видя. — Господи, той беше невероятен. Почти беше забравила… — Ти какво правиш тук? — Възможно ли беше да я търси?

— Чакам Бианка. — Значи не беше дошъл заради нея. Жалко. — Двамата с Патрик са ме поканили на вечеря — обясни той. — Имам рожден ден.

— Господи. Честит рожден ден, Джонджо.

Това със сигурност беше добър знак, че смята да прекара рождения си ден с Бианка и Патрик, а не с някоя предизвикателна блондинка.

— Благодаря. Да. Днес ставам на четирийсет. Канех се да спретна парти, но после се отказах. Те ме съжалиха и казаха, че трябва да направя нещо. Затова решиха да ме изведат.

Въртящите се врати се отвориха и едно много красиво момиче — руса, с големи очи, много хубави крака и къса поличка, влезе и го прегърна през врата.

— Джонджо, извинявай, че закъснях! Честит рожден ден!

— Благодаря, изглеждаш чудесно. Много се радвам, че дойде. Сузи, това е…

Само че Джонджо беше прекъснат, когато вратата се отвори отново и готин тип — висок, тъмен и много красив — влезе при тях.

— Здравей, мила — каза той и целуна Сузи. — Как си?

— Добре. Какво ще кажеш да отскочим до бара малко по-надолу? Трябва спешно да пийна нещо.

— Разбира се. Господи, съвсем се скапах след снощи… направо невероятно, нали?

— Невероятно беше. Извинявай, Джонджо, радвам се, че се видяхме отново.

Сузи и готиният тип излязоха и оставиха Джонджо нещастен, обзет от желание да хукне след тях и да забие един на готиния право в слънчевия сплит.

Сузи се отдалечаваше с бърза крачка, облекчена, че поне не се наложи да се усмихва на момичето, защото най-съкровеното й желание беше да издере лицето й с ръце и да я изрита в пищяла.

— Извинявай. — Джонджо изглеждаше малко смутен.

— Коя беше? Много е красива. Малко странно се държа.

— За кратко ми беше гадже. Разделихме се скарани и сигурно се чувстваше неловко.

— Ясно. Ама и ти с твоите бивши. Крайно време е да намериш единствената и неповторима.

— И на мен ми се иска. Мислех, че съм я открил.

— Тя ли?

— Да.

— Господи. О, Бианка, много се радвам да те видя. Благодаря ви, че ме поканихте.

— За нас е удоволствие. Много ни е приятно, когато се събираме четиримата. Изглеждаш страхотно, Пипа. Нали, Джонджо?

— Да. Ами… Току-що видях Сузи с един лъскав тип с черно кожено яке. Да не би да е новото й гадже?

— А, не, сигурно е бил Тод Марчънт. Той пое рекламата. Готин тип. Снощи бяхме на едно рекламно представяне и той заедно с партньора си Джак обраха три от наградите.

— Ясно. — Джонджо се почувства малко по-добре. — А новото й гадже?

— Няма ново гадже. Няма и старо. Хайде, тръгвайте, Патрик е запазил маса за осем, така че можем да пийнем набързо, а след това да се срещнем с него. Мислехме си за «Оръри» на Мерилебън Хай Стрийт… Джонджо? Къде тръгна?

Джонджо знаеше колко е важно да уцели подходящия момент. Инстинктите му в това отношение бяха безупречни, та нали работата му зависеше от тях. Една секунда закъснение и щеше да изпусне милиарди.

Изтича на улицата, огледа се като подивял първо наляво, после надясно. От нея нямаше и следа. Мамка му! Ако тръгнеше в погрешната посока, можеше да изгуби минути, не просто секунди.

— Извинявай, приятел — обърна се той към минувач, — къде е най-близкият бар?

Мъжът се ухили.

— Сигурно съвсем си го закъсал. Нататък, но е гаден. Има и друг, в обратната посока, малко по-далече, на около четири, може би пет минути пеша, но си струва. Хуквай натам.

— Благодаря.

Той затича. Молеше се да попадне където трябва. Сузи едва ли би отишла в гаден бар.

— За мен бяло вино, Тод. Малко ме мъчи махмурлук.

— И мен. Трябва ти твърд алкохол, при мен винаги действа. Малко водка със сутрешното кафе. Супер ми е след това. Не че недоволствам, Суз, но това съвсем не е представата ми за бар.

— Знам, но исках да се махна от онзи. На рецепцията.

— На мен ми се стори готин. Не ми казвай, че е някой извратеняк.

— Не, но имахме кратка връзка и не завърши добре.

— А, ясно. Да пийнем по още едно и да се връщаме в офиса ти. Мислех, че ще останем там.

— Да, ще останем. Извинявай.

Не бяха в хубавия бар. По дяволите! Беше я изгубил. Може да бяха отишли в другия бар. Затича отново по улицата, профуча покрай «Фаръл» и продължи. Сузи, не мога да те изгубя отново…

Барът беше празен. Мамка му. Направо ужасно…

— Джонджо, какви, за бога, ги вършиш? — Пипа беше излязла навън да го търси, поруменяла от гняв. — Как е възможно да си толкова невъзпитан. Бианка чака, а ти хукна, без да кажеш и дума.

— Извинявай — вдигна ръце той. — Извинявай, много се извинявам. Просто… няма значение.

Влязоха във «Фаръл». Бианка го погледна развеселено.

— Всичко е наред, Джонджо. Честна дума. Случват се и такива неща. Да се откажем от напитките и да вървим направо в «Оръри», става ли?

— Да, супер. — Той изглеждаше ужасно.

Последва мълчание, след това Бианка заговори малко закачливо:

— Между другото Сузи се върна. Не знам дали търсеше нея.

— Върнала ли се е?

— Да, преди две минути. Ще ги откриеш в офиса й. Можеш…

— Джонджо! Не мога да повярвам. Къде хукна?

Бианка отпусна ръка на рамото на Пипа.

— Всичко е наред. Става въпрос за нещо много важно.

Сузи и Тод бяха с гръб към вратата, когато Джонджо стигна пред офиса й, и разглеждаха нови скици, поставена на дъската.

Джонджо остана впил поглед в нея, във водопада коса на кичури, финото тяло, което все още беше със сексапилно дупе, великолепните крака, невероятно сексапилните токчета и не каза нищо. Просто продължи да я гледа. Накрая я повика.

— Сузи?

Тя се завъртя, ококорена и шокирана.

— Сузи, изслушай ме. Моля те, много те моля, изслушай ме. Много ми липсваше. Наистина ми липсваше. Мисля, че те обичам. А момичето долу е сестра ми. Съпругът й гледа бебето и затова тя излезе с нас. Моля те, Сузи, може ли… нека да се съберем отново. Много те моля.

Беше уцелил момента, подходящия момент и веднага разбра, че не е сгрешил, че е изкарал много повече от милиард. Сделката беше сключена. Сузи остана напълно неподвижна за кратко, след това направи крачка напред, после още една, а след това затича и се хвърли към него, прегърна го през врата и зацелува лицето му, смееше се и плачеше, без да каже й дума.

Тод Марчънт ги погледна, след това се усмихна широко и си събра нещата, а на излизане потупа леко Джонджо по ръката.

— Оставям те да действаш, приятел. Не си падам воайор. Суз, ще ти звънна утре.

Петдесет и втора глава

Бианка погледна Майк и Хю от другата страна на масата в заседателната зала.

— Чуйте ме и двамата. Бихте ли ми отпуснали още няколко дена? Нещо… изникна нещо изключително и може да се каже, че намерих разрешение.

— Какво разрешение?

— Не мога да ви кажа. Съжалявам.

— Бианка — заговори Майк, — ако си решила да рискуваш стотици хиляди лири, за да може фирмата да поработи още няколко дена, без да ни дадеш основателна икономическа причина, ще знаем, че подозренията ни са основателни. А те са, че вече нямаш никаква представа какво правиш.

— Съгласен съм — подкрепи го Хю. — Отговорът е не. Събота в полунощ е крайният ти срок.

— Но аз може и да не успея до събота в полунощ.

— Жалко. Да се видим отново в петък и тогава ще разберем какво ни е положението… твоето положение.

В таксито тя извади телефона си и позвъни на Флорънс.

— Има ли начин да ускорим нещата?

— Не. Адвокатът се връща в неделя, а нямам номера на мобилния му. И никой друг го няма. Много съжалявам, Бианка. Наистина много.

— Вината не е твоя. Те… — Тя се поколеба — казаха, че ако не им кажа какво съм намислила, няма да ми дадат допълнителните дни. Отказах да разкрия. Няма да кажа и дума. Освен ако ти не ми позволиш. Но ти не…

— Не, Бианка, не. Съжалявам. Прекалено много е заложено. Става въпрос за човешки съдби. Казах ти всичко, защото ти имам пълно доверие. Не можеш да го предадеш. — Неочаквано гласът й се изпълни с безпокойство.

— Няма, Флорънс. Разбира се, че няма! Но е толкова трудно. Можем… има опасност да изгубим «Фаръл».

— Мило момиче — каза Флорънс, — има по-важни неща от «Фаръл».

Тя се прибра рано; нямаше сили да остане в офиса и за пръв път в кариерата си каза, че е болна, оплака се на Джемайма, че сигурно се разболява от грип.

— Не мога да си позволя да легна болна, затова ще се опитам да пресека всичко още в началото.

Джемайма я погледна със съчувствие.

— Добра идея — каза тя, — и без това нямаш ангажименти, така че защо не? За утре трябва да бъдеш във форма, защото е прощалното парти на Бърти.

Господи, колко много се страхуваше от това. Щеше да има весели речи, всички щяха да повтарят колко ще им липсва, а съвсем скоро всички щяха да си липсват. Поради някаква причина той избра четвъртък вместо петък, за да напусне, и в известен смисъл тя беше доволна. Партито нямаше да се превърне в петъчен запой до среднощ.

— Както и да е — продължи Джемайма, — и без това е почти пет, а повечето хора не биха сметнали този час за ранен!

Де да беше и тя от тези хора, помисли си Бианка. Повечето хора нямат за задача да спасят мултимилионна фирма. Повечето хора няма да разочароват всичките си служители, повечето хора няма да изглеждат глупави и некомпетентни, повечето хора няма да изгубят завинаги отличната си професионална репутация. А и повечето хора не са притиснати от ултиматум, поставен от половинката им, да дадат отговор в рамките на следващите двайсет и четири часа.

Как само и се искаше да е от тези хора.

Патрик се прибра много мрачен.

— Виждаш ми се развеселен — отбеляза тя. — Нещо за пиене?

— Не, благодаря. Мисля, че и двамата трябва да сме с бистър ум. Ти май си започнала — добави той и кимна към чашата вино.

— Имам нужда. Денят ми беше истински кошмар.

— Колко необичайно.

Тя не обърна внимание на сарказма.

— При теб как беше?

— Добре. Отивам да се преоблека. Може би ще ми направиш едно силно кафе.

Тя направи кафето, докато проверяваше имейла и есемесите си. Надяваше се да пристигне нещо от Флорънс. Или от инвеститорите. Или… от когото и да било.

Имаше един есемес от Джак. Нямаха търпение да й покажат сайта. Бил завършен. Питаше може ли да дойдат след около час.

Благодарна, че не се налага да разговаря с тях, за да не доловят нещо в гласа й, Бианка отговори, че вече се е прибрала и няма как да излезе, а след това затвори айпада си.

Телефонът й изпиука. Беше имейл от Флорънс. Трябвало да поговорят. Много се притеснявала от развоя на събитията и вече съжалявала, че е казала нещо за възможно разрешение на проблема.

— Господи — въздъхна Бианка, извади телефона и тъкмо търсеше номера, когато Патрик заговори с леден глас:

— Ще ти бъда много задължен, ако оставиш телефона. Искам да поговорим.

— Патрик, за бога, не се дръж толкова превзето — каза Бианка. — Трябва да се обадя на Флорънс, много е важно.

— Дълго ли ще продължи?

— Възможно е.

— Тогава да почака.

— Защо? Разполагаме с цяла вечер.

— По-късно трябва да се обадя на Сол.

— Майната му на Сол! — извика тя. — Все тоя Сол и вечните му телефонни обаждания. — Веднага си каза, че е нелепо да вини Патрик за поведението на Сол. — Добре. Нека поне да пусна имейл на Флорънс, че ще и позвъня по-късно.

— Добре. Искаш ли още — посочи той чашата.

— Да, благодаря. Тоест… — По-добре е да мисли трезво — не, ще пия кафе.

Пусна имейл на Флорънс, седна отново на канапето и му се усмихна нервно.

— Така. Мога ли да разчитам, че ще ме изслушаш?

— Да.

Вратата се отвори. Мили надникна в стаята.

— Здрасти, мамо, здрасти, татко. Може ли да погледнете? Много съм развълнувана. Ще бъдат в блога на онова момиче другия месец. А това е Джейс. Нали е страхотна?

— И още как! — каза Бианка. Очакваше съвсем различни снимки, а пред нея беше момиче с огнени очи, високи скули и зализана назад къса руса коса.

— Преди беше с дълга коса, вечно вързана на рошава опашка. Луси й каза да я отреже, а тя вече е свалила доста, четири килограма и Луси разправя, че първо проличава на лицето ти. Вижте, ето как върви стъпка по стъпка…

Бианка и Патрик разгледаха десетки снимки, свързани за кратко от постепенната трансформация на дъщеря им, малко по малко от дете, което познаваха толкова добре, в почти неузнаваем човек.

— Прекрасни са, Мили — призна Бианка.

— Абсолютно — съгласи се Патрик. — А приятелката ти Джейс, тя също изглежда страхотно.

— И на мен така ми се струва. Ами… питах се дали… може ли да я поканя да спи у нас? Мисля, че ще се справи, след като вече изглежда по-добре.

— Разбира се, че може.

Мили се усмихна широко. Отново започваше да прилича на себе си, помисли си Бианка. Поне едно нещо — много важно — се развиваше в правилната посока.

Мили се качи в стаята си и Патрик погледна Бианка.

— Така. Става въпрос за…

Телефонът на Бианка вибрираше. Тя го погледна.

Звънеше Флорънс.

— Патрик, трябва да се обадя. Съжалявам. Няма да говоря дълго.

Флорънс говореше развълнувано, беше останала почти без дъх.

— Мога да говоря с адвоката още утре сутринта. Получил е съобщението ми, някаква секретарка ме съжалила и успяла да се свърже с него. Той й казал да ми позвъни и…

— Господи! Флорънс, това… невероятно е! Чакай малко.

Погледна Патрик. Той изглеждаше странно примирен, почти търпелив.

— Патрик, трябва да довърша разговора, ще отнеме време. Ще ти обясня, когато… след като говоря с нея. Изключително важно е. Ще разбереш, обещавам, когато ти обясня… Флорънс, ало, не затваряй…

— Не е нужно — отвърна Патрик и стана. — Имам какво друго да правя, вместо да седя и да те слушам как говориш по телефона. Струва ми се, че имам отговора, който чаках, Бианка. Няма да ти преча да вършиш безкрайно важната си работа.

Бърти се събуди обзет от ужас, че наистина напуска «Фаръл», което означаваше, че напуска и семейството, не само работата си.

Тази стъпка му се стори огромна и макар да беше убеден, че постъпва правилно, страхът не го остави.

Лара се събуди, изпаднала в депресия. Лежеше и наблюдаваше как небето бавно просветлява, мислеше за Бърти и колко много ще й липсва, питаше се поне за стотен път какво се обърка между тях и как ще издържи на партито, без да се разплаче и да изглежда като пълна глупачка.

Бианка се събуди и усети, че й се гади. Нямаше ясен отговор на ултиматума, който Патрик й беше поставил. Колкото и да го обичаше и да ценеше брака им, нямаше нито лично, нито професионално извинение да напусне фирмата в най-тежката досега седмица, която водеше до банкрут, или ако трябваше да се изрази по-меко, фирмата, която не може да бъде спасена. Какво да им каже? Какво да обясни на невероятно трудолюбивия си екип? Извинявайте, но днес напускам, отказвам се от работата, за да прекарвам повече време със семейството си, и — между другото — парите свършиха, така че няма да има глобално представяне, няма да има рекламна кампания и фирмата сигурно ще потъне, надявам се да приемете всичко това.

Ако все пак се случеше чудо — а наистина имаше нужда от чудо — и фирмата не потънеше, и представянето все пак минеше добре, тя беше движещата сила, тя беше лицето, тя бе тази, която изтласка всичко напред. И в единия, и в другия случай означаваше, че ще ги разочарова.

Опита се да обясни на Патрик, помоли го за още малко време, но той я погледна по този нов, незаинтересован начин и заяви, че след като тя продължава да се колебае, тогава той вече знае какъв е отговорът.

Почувства се безкрайно объркана; същевременно беше шокирана, че не приема брака си като нещо от първостепенно значение и се ядосваше, че Патрик я изнудва емоционално, беше и тъжно, че са стигнали дотук, и се притесняваше за децата.

След случилото се в Ню Йорк заслужаваше ли Патрик? Може би новият, студен, дръпнат и груб Патрик, но не и стария, верен, търпелив, готов да я подкрепи във всичко, който бе центърът на живота и цели шестнайсет години, дори повече, който я обичаше и когото тя обичаше много. Какво се случи с тях, запита се тя за пореден път през тези ужасни дни. Как можаха да се изгубят, кога? Дори когато мислеше над всичките си грешки — а тя беше безжалостна към себе си, — пак не можеше да повярва, че се е случило.

Атина се събуди в необичайно състояние. Беше нервна. Днес Бърти напускаше, беше планирано нелепо парти и тя не беше сигурна, че ще го издържи. Явно се налагаше да присъства; щеше да наруши както семейния, така и професионалния етикет, ако пропуснеше, а как само й се искаше да не се мярка там. Все още бе на мнение, че напускането на Бърти е безобразна проява на предателство, а също и арогантност, поне според нея, като си въобразяваше, че ще постигне някакъв успех във фирма без история, без да разчита на каквато и да било подкрепа.

Сега се налагаше да отиде и да се преструва пред всички, че той се е справял прекрасно във «Фаръл» и че напускането му е огромна загуба. Помолиха я да изнесе реч, но тя отказа и заяви пред Кристин, че би било неуместно, тъй като му е майка, да направи подобно нещо.

— Какво ще си помислят хората? — попита тя. — Все едно да изнеса реч за себе си, когато напусна.

Не забеляза, че Кристин, която винаги се съгласяваше с нея, този път мълчеше.

Бианка Бейли я беше помолила да каже няколко думи, но тя я погледна изумено.

— И какво хубаво мога да кажа, след като съм на мнение, че той допуска фатална грешка, предава и мен, и паметта на баща си. Вие ще измислите няколко безсмислици, които да кажете.

Сега обаче, когато денят настъпи, тя се натъжи, колкото и да беше странно, че единственият й син напуска семейството, също и фирмата, а тя се страхува да се покаже пред хората. Със сигурност щяха да я наблюдават, а тя не искаше да се прави на глупачка.

Реши да отиде на партито рано, защото знаеше, че ще има малко хора и скоро след това ще си тръгне. Това поне можеше да направи.

— Добро утро, госпожице Хамилтън. Обажда се Саймън Смайт от «Смайт Тарънт», юридически съвети.

— Добро утро, господин Смайт. Много мило, че прекъснахте ваканцията си.

— Разбира се. Това не беше ваканция, по-скоро кратка почивка. Освен това трябва да обсъдим много важен въпрос. Някои неща се промениха, откакто оформих подаръка на сър Корнилиъс, и трябва да ви запозная с тях. Исках да се свържа с вас, но сър Корнилиъс настояваше вие първа да се обърнете към мен. Разговарях с него ден или два преди да почине и той отново подчерта това условие. Кога можем да се срещнем?

— Възможно най-скоро, ако обичате — настоя Флорънс, — положението е такова, че ме принуди да се свържа незабавно с вас.

— Разбирам. Мога да ви приема утре в кантората в Гилдфорд. Ще успеете ли да стигнете сама?

— Да, разбира се.

— Чудесно. Десет удобно ли ви е? Много ще съм ви задължен, ако не закъснявате. Имам натоварена програма, първи ден в офиса…

— Добро утро, Бърти. Днес е големият ден! — гласът на Лара прозвуча прекалено весело.

— Да, така е. — Той се постара да не среща погледа й.

— Очаквам партито с нетърпение. Може и да не остана дълго, защото…

— А, то няма да продължи дълго — отвърна уплашено Бърти. — Само по някоя и друга чашка…

— Речи.

— Речи ли? Мили боже, не!

— Бърти, трябва да държиш реч — настоя шокираната Лара. — Знам, че Бианка ще говори.

— Господи!

— А и всички ще дойдат, абсолютно всички. Те ще очакват да изнесеш реч.

— Как така всички? Мислех, че ще бъде малко събиране, както се разбрахме.

— Абсолютно всички, Бърти.

Той я погледна отчаяно.

— И какво, за бога, да им кажа?

— О, Бърти, просто се сбогувай, кажи, че ще ти липсват. Ако има подарък, а едно малко птиченце ми каза, че ще има, трябва поне да благодариш.

— О, не! Мили боже… — Той бе толкова ужасен, че тя забрави да се държи хладно и резервирано.

— Горкият Бърти, не трябва да се притесняваш. Искаш ли да ти помогна да измислиш какво да кажеш?

— Наистина ли ще ми помогнеш? Много ще съм ти задължен. — Той й се усмихна и пред нея отново се появи старият Бърти. — Лара отново идва на помощ. Ще бъде за последен път, Лара. След този ден повече няма да ти се мотая в краката.

— Ти не… — Тя замълча навреме, преди да каже, че последното, което иска, е той да не й се мотае в краката. — Нямам нищо против, честна дума. — И придърпа един стол, за да седне до него. — Така. Главното е да кажеш, че благодариш за… подаръка. Какъвто и да е той. Кажи, че много ти харесва. Кажи колко много ще ти липсват всички. Това е, Бърти…

Джемайма надникна, за да уточни подробностите за кетъринга, и ги видя седнали заедно, свели глави, гледаха екрана, усмихваха се и си помисли колко е хубаво, че ги вижда както преди. Жалко, че нещо се обърка. Сигурна бе, че Бърти нямаше да напусне, ако всичко между тях беше наред.

Заседателната зала беше препълнена. Когато видя как хората влизат, Бърти остана изумен и усети буца в гърлото си. Не бяха дошли само основните играчи, както очакваше, а всички, до най-младите хора от IT отдела и маркетинговите асистенти, милата госпожа Фостър, която се занимаваше с кетъринга и беше организирала бюфета за тези вечер, някои от продавачките, Марджъри, Франсин — хората не спираха да прииждат. Майка му също беше тук и изглеждаше ужасяващо в червено, Каро, Луси, разбира се, която бе великолепна, момичетата от рецепцията — всичко това му идваше малко повече. Всички му казваха колко много ще им липсва, колко се радват, че ги е поканил на партито.

В седем вече не можеха да помръднат. Тогава Бианка стана и почука с лъжица по чашата. Той веднага забеляза, че тя изглежда уморена. Наистина работеше прекалено много. Даде му знак да седне близо до нея.

— Бърти — започна тя. — Канех се да кажа много неща, но ми се струва, че партито и хората, които са дошли, говорят вместо мен. Всички ние, Бърти, които ти се възхищаваме и те обичаме, ти желаем всичко най-добро, но държа да кажа, че никак не ни се иска да ни напускаш. Да знаеш, че много завиждаме на новата ти фирма «Гардънс 4U», които са невероятни късметлии.

Сигурна съм, че всички в тази зала ти дължат нещо: най-много хората, които ти доведе във фирмата, но също така и много други, които просто искат да се сбогуват. Онова, което притежаваш — тъкмо заради него ще ни липсваш, — е неповторимият дар да караш хората да се чувстват комфортно и да не се притесняват за положението си. Освен това си невероятно отзивчив; колко пъти само съм се отбивала в кабинета ти, за да обсъдим нещо, и накрая съм се отказвала, защото безброй хора идваха, за да обсъдят с теб един или друг проблем. Не те критикувам, Бърти, част от работата ти беше да си точно по този начин на разположение. Може и да е било малко дразнещо, но ми е ясно, че не мога да имам всичко…

Всички се разсмяха.

— Ти, разбира се, си имаш и недостатъци. Всички ги имаме. — Помълча за кратко и продължи: — За хаоса на бюрото ти се носят легенди. — Последва нов смях. — Прекарваш твърде много време на въпросното бюро, работиш до късно, идваш на работа рано, храниш се там. Направи усилие да отидеш на обяд поне по веднъж в годината. Хората от «Човешки ресурси» би трябвало да поглъщат огромни порции на обяд и да клюкарстват. Ти защо не го правиш? — Отново смях. — А… не, не мога да измисля повече недостатъци. Нека бъдем сериозни поне за кратко и да завърша с нещо лично. Времето, което прекарах тук, беше невероятно, щастливо. Едно от нещата, които най-много харесвах, беше назначаването на нови хора, които познавам, и знаех, че ще дадат своя принос, ще се вместят в екипа, работата с тях ще бъде забавна, ще разбират от какво има нужда и ще се раздават в името на работата. Ти се справи великолепно на новата длъжност, с теб се работеше с лекота, с теб на човек му ставаше весело и приятно, съвместната ни работа при създаването на екипа беше едно от нещата, които ми доставиха огромно лично удоволствие.

На мен много ще ми липсваш, както и на останалите. Въпреки това ти желаем успех и се надяваме да идваш от време на време. Сигурна съм, че все още имаш близки хора тук. — Последва нов смях. Тя посегна към малкия елегантен плик в ръцете на Джемайма. — Бърти, моля те, приеми този малък подарък в знак на нашето уважение и обич и го постави на бюрото си на новата работа още първия ден. Не бива да ни забравяш. Сам ще се убедиш, че е преносимо; можеш да го местиш от кабинет в кабинет, от фирма във фирма.

Когато той го пое, тя се наведе напред и го целуна по бузата.

Бърти, силно поруменял и очевидно безкрайно разчувстван, пое плика и извади кутия, а от нея много изящен сребърен часовник за бюро, в основата с надпис: «Тук работи Бъртрам Фаръл».

Съвършеният подарък, помисли си Лара и примигна няколко пъти, за да прогони сълзите. Подаръкът беше щедър, имаше класа, а пък надписът предизвикваше усмивка.

Бърти се опита да заговори. Държеше в ръка бележките, които двамата бяха написали. Погледна ги. След това вдигна очи и огледа присъстващите. Отново сведе поглед към бележките. Прочисти гърло. Последва болезнено мълчание. Най-сетне заговори:

— Благодаря ви, много ти благодаря, Бианка, за милите думи. Твърде мили, смея да твърдя.

Присъстващите се развикаха «Не, не» и «Глупости».

— Благодаря на всички за подаръка. Той е… наистина е прекрасен. Благодаря ви, че дойдохте. Това също е прекрасно. Бианка, аз наистина много харесвах новата си работа. Благодаря ти, че ми я възложи. Много се зарадвах, когато прецени, че ще успея да се справя. Аз дотогава не вършех работата си с кой знае какво умение.

— Така си е — провикна се Марк Ролинс. Щеше да прозвучи грубо, но обичта и доброжелателството бяха такива, че всички се разсмяха.

Бърти му се усмихна широко и продължи:

— Беше ми приятно да работя с всички вас, до един бяхте безкрайно мили с мен, за което ви благодаря.

Не го бяха измислили точно така тази сутрин, помисли си Лара, но думите му бяха трогателни и много мили. Също като него. Престани, Лара! Сега пак ще ревнеш.

— Някои бяха страхотно мили. Няма да ги посочвам по имена, те знаят кои са, но искам всички до един в тази зала да знаят, че ще ми липсвате… при това много. Благодаря ви и… още нещо. Благодаря на всички!

Това беше много интелигентно, помисли си Бианка; питаше се как ли ще успее да каже нещо, без да включи или изключи майка си, без да я обиди. Той определено беше по-хитър и умен, отколкото даваше вид. Щеше да й липсва дори повече, отколкото предполагаше. Ако изобщо остане, за да усети, че го няма.

Неочаквано я налегна мъка; не само за Бърти, а заради цялата ситуация; прецени, че повече не може да остане с тези весели, бъбриви хора. Но не искаше да се измъква тайно…

Почука отново по чашата. Присъстващите млъкнаха.

— Сега се налага да тръгвам — заяви тя, — моля да ми простите, най-вече ти, Бърти. Дано нямаш нищо против. — Целуна го отново. — Чао, Бърти. Забавлявай се.

След тези думи излезе.

И двете усетиха едновременно, че другата плаче. И двете се опитваха да се борят, но нямаше грешка, те плачеха. Очите им, пълни със сълзи, се срещнаха, всяка разпозна мъката на другата и всяка се насили да отправи сълзлива усмивка. След това Атина излезе от стаята бързо и неочаквано, а Лара я последва скоро след това.

Бърти също забеляза.

Неочаквано се почувства много странно. Измъкна се от разговора с Джемайма и Луси и излезе в коридора. Не видя нито едната, нито другата. Кабинетът на майка му беше по-близо, той тръгна натам и откри, че вратата е затворена.

Почука, отговор не последва. Натисна бравата и вратата се отвори.

Надникна в просторната стая, където нещастен бе прекарвал толкова много часове, и я зърна, почти скрита в огромния въртящ се стол на баща му, обърната с гръб към вратата, да гледа към покривите.

— Мамо? — попита я тихо той.

— Да? Какво има?

— Просто исках да видя дали си добре.

— Разбира се, че съм добре. Защо да не съм?

— Стори ми се разстроена.

— Разстроена ли? Разбира се, че не съм. Там беше прекалено задушно. Имах нужда от малко свеж въздух.

— Да, добре. Радвам се. Не ти ли хареса партито?

— А, не е лошо. Речта на госпожа Бейли беше много благородна.

— И аз така мисля. Много мило, че каза всички тези неща.

— Така е. Държа да призная, Бърти, че тя е открила неподозирани таланти у теб, който аз, изглежда, съм пропуснала. Беше наистина трогателно, че толкова много хора те обичат.

Погледна го; зелените й очи блестяха подозрително. По бузата й се стече сълза. Тя я избърса нетърпеливо.

— Така е — отвърна той и се престори, че не е забелязал сълзата. — И аз бях изненадан.

— Искам и аз да изразя съжалението си, което е не по-малко от тяхното — добави тя. — Много ми е мъчно, че напускаш, Бърти.

Това бе най-близкото до извинение, което щеше да чуе от нея, признание, че е имала погрешна представа за него, че преценката й е била прибързана и че е гледала на него с предубеждение.

— Благодаря ти — отвърна той, — много мило, че го каза.

— Искам и аз да кажа, че се надявам да идваш да ни виждаш — във фирмата — уточни тя и продължи след дълго мълчание, — и може би мен понякога.

— Разбира се, че ще идвам. Защо реши, че няма?

— Добре. Сега, Бърти, има още нещо. Важно е. Става въпрос за госпожа Клемънтс.

— Госпожа Клемънтс ли? Какво за нея?

— Май допуснах грешка по отношение на нея. Все още съм на мнение, че изборът й на дрехи е неудачен, но според мен има много добро сърце. И мисля, че те обича истински, Бърти. Не ламти за парите ти и поста ти, както предполагах.

Това беше невероятно. Не само онова, което майка му казваше — Лара? Да го обича? — а признанието й, че е допуснала две грешки. И всичко това го каза в рамките на пет минути.

— От известно време забелязвам, че ти я намираш за… привлекателна. Наслаждавате се на компанията си. Но не и напоследък.

— Много си наблюдателна — отбеляза Бърти.

— Защо си толкова изненадан? Аз съм много наблюдателен човек.

— Да, разбира се. — Какво друго можеше да каже.

— Както и да е. Тя беше много разстроена, когато си тръгна от партито. Според мен трябва да отидеш и да я намериш. В кабинета си е. Или поне там беше. Видях я да влиза и да затваря вратата. Побързай, защото може да реши да се прибере.

— Ама… тя е…

— О, Бърти! — Атина стана, обърна го към вратата и го побутна лекичко. — Нямаме много шансове в живота, за да оправим нещата, така че поне трябва да опитаме. Върви. Хайде, върви да я намериш.

Лара седеше на бюрото си, заровила глава в ръце, и плачеше не само защото Бърти напускаше, а защото нямаше да го види повече. Плачеше, защото бе наясно какво губеше. Той бе мъж, какъвто не беше срещала досега — мил, търпелив, лоялен, с безупречна ценностна система. Той беше изключителен човек; не можеше да определи кои гени е взел от родителите си. Не познаваше Корнилиъс, но той очевидно бе различен, а за майка му и дума не можеше да става!

Е, сега вече всичко беше приключило. Каквото и да имаше, каквото и да се беше зародило между тях, вече бе изгубено. Бърти напускаше, щеше да живее на стотици километри и тя не можеше да го спре по никакъв начин. Може би нямаше шанс още от самото начало. Най-добре беше да го забрави, да продължи с живота си, да задълбочи връзката с Крис, който бе много по-подходящ за неин партньор. И за кариерата й, разбира се. Това поне беше добре; на друго не можеше да разчита.

На вратата се почука и преди тя да успее поне да избърше размазаното си лице, Бърти отвори.

— Здравей — каза той.

Петдесет и трета глава

— Добро утро, госпожице Хамилтън. Много се извинявам, че ви накарах да чакате.

Забави се повече от час. Флорънс бе приключила с четенето на Кънтри Лайф отпреди пет години, оставени на рецепцията на кантора «Смайт Тарънт», за да забавляват клиентите, и насочи вниманието си към Ло Съсайъти Газет.

— Няма да ви кажа, че няма значение — започна тя, — защото, както обясних, когато ме помолихте да не закъснявам, и аз съм много заета днес.

Господин Смайт прочисти гърло и се извини отново, попита я дали иска кафе.

Не беше стар, колкото предполагаше, може би едва на седемдесет, реши тя, доста висок и много слаб, с оредяла сива коса и пронизващи сини очи. Опита се да си го представи преди четирийсет години, когато Корнилиъс се беше срещнал с него за пръв път, и си даде сметка, че е бил красавец. И много млад, разбира се; нямаше съмнение, че Корнилиъс го е избрал отчасти заради това, тъй като имаше нужда той да е жив и здрав още дълги години.

— С удоволствие ще пия кафе, благодаря — каза тя. — Очакваше поне това след дългото чакане, ала никой не и предложи. — С мляко — добави тя.

— Ще поръчам. Заповядайте в кабинета ми.

Както предполагаше, кабинетът му се оказа разхвърлян; документи бяха натрупани навсякъде, кутии с папки бяха подредени на стената, имаше и шкафове, много оставени полуотворени, навсякъде, където имаше място. Бюрото на господин Смайт беше дървено, с плот от кожа, който едва се виждаше под натрупаните купчини книжа. Имаше — което и се стори много симпатично — и кожена попивателна. Не бяха останали много из офисите. Нямаше снимки, нито картини, единствената украса бяха няколко сертификата в рамки, които уведомяваха света, че господин Смайт е член на адвокатската колегия и че «Смайт Тарънт» са юридическа фирма.

От господин Тарънт нямаше и следа, забеляза единствено недружелюбна рецепционистка, която не намираше за необходимо да почерпи чакащите клиенти с кафе или дори да се извини, че чакат толкова дълго.

— Заповядайте, седнете, госпожице Хамилтън. Поръчал съм ви кафе. Тъй като и двамата сме заети и не можем да си позволим да губим време, да се залавяме за работа. Очаквах да ви видя по-рано — призна господин Смайт. — Сър Корнилиъс почина преди години.

— Така е. Досега обаче нямах нужда от помощ.

— Разбирам. Сега, първото, което трябва да направим, е да ви обясня какво точно ви е оставено. Малко по-сложно е, отколкото очаквате или разбирате. Може би дори по-сложно, отколкото самият сър Корнилиъс е разбирал или баща му преди него. Сър Корнилиъс беше изключително интелигентен човек, но често се случваше да подминава подробностите.

— Така е — потвърди Флорънс, която много добре знаеше, че подробностите никак не интересуваха Корнилиъс.

— Затова трябва да обясня същността на онова, което ви е оставено — обясни господин Смайт.

— Доколкото разбирам, става въпрос за неограниченото владение на Магазина — заяви Флорънс.

— Аха. Точно както си мислех, въпросът не е изяснен.

В същия момент влезе начумерената рецепционистка и изгледа злобно Флорънс.

— Захар? — попита тя.

— О, да, благодаря.

Тя излезе отново и господин Смайт се усмихна извинително.

— Предлагам да изчакаме, докато донесат кафето. Иначе пак ще ни прекъснат.

Флорънс се замисли за Кристин и Джемайма, които сервираха кафето с очарователни усмивки, без да прекъсват дори най-важните разговори.

— Струва ми се, че разговорът ще продължи дълго — предупреди тя. — Така че, господин Смайт, моля ви, продължете.

— Добре. Смисълът на Баркли Аркейд е, че била замислена като тонтина[1]. Знаете ли какво е тонтина?

Флорънс поклати глава.

— Така си мислех. Тонтина, накратко казано, е нещо, което притежава една група, това са дяловете на първите собственици. Може да е обществена сграда, къща, конюшни дори. Носи името на Лоренцо ди Тонти, неаполитански банкер.

Тонтината на Баркли Аркейд е създадена от сто млади мъже през 1820 г. Всеки от тях е вложил трийсет гвинеи, за да се купи земята. Човек може да си ги представи, нали, как седят в кафене, може би в някой клуб, и се разбират, че тази работа може да се окаже забавна и да им донесе някакви пари.

— Да-а-а.

— Смисълът на тонтината е, че когато един от собствениците умре, дяловете му се поемат от останалите първосъздатели.

— Какво точно означава това? Какво става с дяловете?

— Последният член на тонтината наследява всички дялове.

— Да — отвърна тя, — разбирам.

Не разбираше напълно, но трябваше да продължи; може би нещата щяха да се изяснят.

— Много добре. Освен това — много е важно — тонтината е създадена и се управлява от инвеститорска фирма, което означава, че всички приходи трябва да бъдат инвестирани обратно във фирмата.

Флорънс се объркваше все повече.

— А, ето го и кафето. Много ви благодаря, госпожо Грейвс.

Флорънс очакваше да й сервират кафето в чашка от костен порцелан. Оказа се, че греши. Госпожа Грейвс — как бе възможно тази дръпната личност да е госпожа, запита се тя — стовари на ниската масичка пластмасова чашка с нещо, което се предполагаше, че е кафе; на господин Смайт предложи чаша вода с пликче чай по същия любезен начин.

— Благодаря — каза Флорънс, — много любезно.

— Благодаря, госпожо Грейвс — обади се отново господин Смайт. — Много ви благодаря.

Госпожа Грейвс излезе и блъсна вратата след себе си.

— А сега да продължим… — Предложи господин Смайт.

— Добре — каза Хю, — трябва да приключим с тази работа, Бианка. Държа да подчертая, че на този етап първоначалната инвестиция остава. Няма да се откажем от сделката, държим да продължим, както сме се разбрали от самото начало. Надявам се да е ясно.

— Ясно е — потвърди Бианка, — но вижте…

Тя ги погледна; те не откъсваха очи от нея, а лицата им бяха по-безизразни от обикновено. Да не би инвеститорите да усъвършенстват с течение на времето, питаше се тя, не само изражението, но и умението да превключват, когато им скимне, или може би това преди всичко го изисква работата им?

— Вижте, няма начин да се получи без представяне в глобален мащаб, франчайз и…

— Нима? — По лицето на Майк се изписа неподправена изненада. — Допреди няколко седмици ни уверявахте, че ще стане. Да не би нещо да се е променило?

— В известен смисъл се е променило. Франчайзите бяха поети, магазини също като нашия бяха създадени по цял свят. Целият бюджет за реклама, изключвам парфюма, зависи от това. Твърде късно е да разработваме нов план. Идеята за наследството, връзката с юбилея, цялата платформа, на чиято основа изградихме новото представяне, има нужда от размах в глобален мащаб.

— Но защо? Признавам, че последната ти идея беше много по-амбициозна и — държа да подчертая — вълнуваща, но първоначалният вариант имаше какво да предложи. При това на много по-ниска цена…

— Не — отсече убедено Бианка, — бюджетът за реклама не се е променил. Единствено начинът, по който похарчихме парите. А този начин е много по-ефективен. Още от самото начало казахме, че не можем да се състезаваме с такива като «Лодър» и «Л’Ореал».

— Не помня да си казвала точно това — намеси се Хю. — Ти ни увери, че кампанията ще бъде толкова страхотна, с толкова възможности, че ще се приеме много добре.

— Знам, но…

— Но какво?

— Това беше, преди да ми хрумне идеята. Говоря за една великолепна идея, която зависи от магазините. Не може да бъде осъществена без тях. Всъщност това може да се каже и за оригиналната идея — добави тя, — ако се възползваме от наследството. То придава изключителна достоверност.

— Не можем да извадим още два милиона просто така, Бианка. Много съжалявам.

Тя мълчеше.

— И — продължи Хю — трябва да се изнесем от въпросния магазин, при това час по-скоро. Всеки ден там ни струва огромни суми. А те трябва да се извадят от бюджета — добави той.

— Какво?

— Да, разбира се. Започвам да се питам какво се случи с търговския ти усет, Бианка.

Тя не отговори.

— Какво предложение имаше?

— Ами… не знам. Нямам. Всички неща са свързани. И новата гама продукти, и опаковките, и концепцията, и пиарът, и рекламата — всичко е свързано с Магазина. И с останалите магазини. Просто не виждам как може да стане без него.

— Налага се да пробваш. Освен ако не си решила да се оттеглим, разбира се, ще повикаме съдия-изпълнител и ще приключим. Така поне няма да губим повече…

— Не можете да го направите! — Обзе я паника. — Не можете.

— От думите ти излиза, че можем. Другият ти начин няма да проработи, както най-неочаквано разбра.

— Не е честно. Другият начин има нужда от Магазина.

— За съжаление, не става. Магазинът заминава. Защо не отидеш да помислиш. Върни се след час. Попитай Марк Ролинс, ако искаш. Той е единственият човек, който знае за тази работа, освен това е много дискретен и стабилен.

— Може би — отвърна тя, макар да знаеше, че няма да го направи. Какво разбираше Марк от интерактивни рекламни кампании и творчески идеи, от изграждане на пиар стратегия, имаше ли усет за нуждите на потребителите? Внезапно се почувства много уморена и непоносимо тъжна. Трябваше да излезе оттук, преди да се разплаче. Това щеше да сложи край на всичко, включително и на търговска къща «Фаръл».

— Ще се върна след час — обеща тя. — Благодаря.

— Така — продължи господин Смайт, — онова, което сър Корнилиъс не е разбрал, както и баща му преди него — той беше същият като Корнилиъс, много странен човек, с академична нагласа, простички нужди и схоластични интереси. Живееше сам, след като съпругата му, майката на Корнилиъс, избяга, пишеше книга за средновековното картографиране, която, между нас казано, смятам, че никога не е видяла бял свят.

— Няма да кажа на никого — отвърна предпазливо Флорънс, — но какво точно — говоря за бащата на Корнилиъс — не е разбрал?

— Струва ми се, че вече обясних — отвърна господин Смайт.

— Не точно.

— Мили боже. Баща му беше последният жив член на тонтината.

Флорънс бе обзета от странно чувство; усети кожата си леденостудена, почти лепкава, дишането й се затрудни.

Не е възможно това да означава — просто няма начин — не, разбира се, че не е възможно. Как така?

— Но как… как е възможно да не е…

— Много лесно. Не е внимавал. — Погледна Флорънс доста подразнен; очевидно мислеше, че й от нея има какво да се желае. — Баща му, дядото на Корнилиъс, умира внезапно и в завещанието му се посочва, че оставя всичко, което притежава, на единствения си син. Няма време за разговори на смъртното му ложе. Бащата на Корнилиъс на свой ред оставя всичко, което притежава, на Корнилиъс, а завещанието е формулирано по съвсем същия начин. Нито един от тях не прояви интерес към Баркли Аркейд, още повече че имотът не даваше абсолютно никакви приходи, всичко, което се получаваше, се наливаше обратно. Неотдавна наемът на всички магазини беше повишен, за да се направи ремонт на цялата аркада. Това е едно от нещата, с които трябваше да ви запозная, но то противоречеше на инструкциите на сър Корнилиъс…

— Но… аз така и не успях да разбера какво означава всичко това.

Господин Смайт въздъхна отново.

— Мили боже. Означава, че Корнилиъс не просто е наследил номер 62. Той е наследил цялата аркада. Това ви е завещал.

— О — ахна Флорънс. — Може ли… бихте ли ми донесли чаша вода?

На Бианка й трябваше по-малко от час, за да помисли за онова, което трябваше да се направи. Просто нямаше какво да се направи. Търговска къща «Фаръл» бе обречена и можеше да бъде закрита, като се запази достойнството й, вместо да се блъска и бори да задържат глава над водата още шест месеца. Освен ако не получеше два милиона отнякъде, трябваше да се откажат от Магазина, а ако се откажеха от него, трябваше да се откажат и от кампанията, дори от по-скромна кампания, както изтъкна пред Майк и Хю. Запита се дали ще успеят да проведат кампанията за магазините, пръснати по цял свят, без първия в аркадата, но той беше ключът към всичко — беше отварял почти всеки ден, откакто кралицата е била коронясана, светските дами и известните манекенки навремето са пазарували тук, Сузи бе провела невероятни интервюта с някои от тях — просто нямаше да се получи. Неочаквано я завладя гняв; беше толкова нечестно. А Флорънс не се обаждаше, очевидно наследеното няма да е от помощ. Запита се къде, за бога, е бил умът на Корнилиъс, та е завещал на любовницата си нещо, което ще й струва пари, вместо да я осигури с много пари. Колкото повече научаваше за него, толкова повече се дразнеше.

Майк и Хю бяха в офисите си, когато тя се върна в «Портър Бингам». Предложиха да отидат в заседателната зала, но тя каза, че разговорът няма да е дълъг, а след това ще ги остави да съобщят на наемодателите, че няма да подновят договора за наем.

— Това също няма да отнеме дълго.

— Вероятно няма — отвърна Майк.

Погледна я.

— Искаш ли да напуснеш? По-точно искаш ли да се оттеглиш от «Фаръл»?

— Не искам, но да. Мисля, че трябва да го направим. Няма друг изход. Как точно ще стане — решавате вие.

— Разбира се. Но според мен решението е правилно.

— Можете ли да продадете «Фаръл»? На някоя голяма компания? Коя ли би се заела? Не виждам опашка от желаещи. «Лодър» със сигурност няма да ни иска.

— Може и да прояви интерес.

— Стига, Хю. Западащ бранд, без имидж, който гълта пари, както вие обичате да казвате. Какъв е смисълът за тях?

— Може да им хареса идеята за английското наследство — предположи Майк, — както и на теб.

— Може. Но аз искрено се съмнявам.

— С твоята кампания…

— Стига, моля те! Това си е моя идея. Не е за продан.

— Наистина ли? Да не би да имаш авторски права над идеите, Бианка?

— Така ли? Струва ми се, че някой амбициозен адвокат няма да е на същото мнение. Не мога да повярвам, че дори се замисляте да се възползвате от кампанията ми. Както и да е, по този начин няма да стигнем доникъде. Да продължаваме. Искате ли да подпиша нещо? Толкова гаден ден, по-добре да си отивам.

— Може би. — Хю се чувстваше неловко. — Няма защо да бързаш, Бианка. Следващата седмица ще задвижим процеса. Веднага след като се оправим с договора за наем. Не можем да си позволим тази каша да продължава повече от ден. Буквално. Ще се заема веднага и, да, ще ми трябва подпис. О, Бианка, цялата работа е много тъжна. Краят на тази работа. Беше забавно. Надявам се да има нови възможности.

Беше й ясно, че няма да има. Беше ги разочаровала и те го знаеха. Подобно нещо не се забравяше лесно.

Беше разочаровала всички, мислеше си нещастно тя, както професионално, така и лично. И колегите, и инвеститорите, и децата си, и съпруга си.

Телефонът и звънна и тя го извади от чантата.

— Извинете, ще прекъсна… — Но в този момент видя кой я търси. Беше Флорънс. Така, сигурно искаше да каже, че цялата работа е била много шум за нищо и няма да може да помогне. Не и се искаше да отговаря, щеше да звънне по-късно, но след това си каза, че е невъзпитано. Флорънс беше много развълнувана от възможността да спаси «Фаръл». Поне щеше да бъде любезна и възпитана.

— Здравей, Флорънс.

— Здравей, Бианка. Наистина невероятно, но…

— Чакай малко да изляза в коридора. Казвай сега. Кое е невероятното?

— Ти къде си?

— В «Портър Бингам», с Майк и Хю.

— Как са нещата?

— Много зле.

— Аз ще ти помогна да ги оправиш.

— Наистина ли? Сигурна ли си?

— Напълно. Абсолютно сигурна.

— Как? Да не би Корнилиъс да ти е оставил два милиона лира? Защото това е единственото, което може да ни спаси.

— Почти. Слушай сега, Бианка. Седнала ли си?

— Не, но съм се облегнала на стената.

— Става. Слушай внимателно…

Пет минути по-късно тя влезе в офиса на Майк и се усмихна и на двамата мъже; от реакцията им разбра, че те недоумяват коя е причината за промяната в нея.

— Така — започна тя. — Имам новини.

— Да-а-а? — попита предпазливо Майк.

— Майк, не ме гледай така стреснато. Новините са добри. Икономически изгодни. Слушайте. Вие — ние — можем да вземе назаем двата милиона лири.

— Моля те, Бианка! Престани! Как ще ги вземеш?

— Не знам как ще го приемете, но на мен ми се струва страхотна възможност. Ще заложим Баркли Аркейд. Как ви се струва? И съм тук, за да ви кажа, че ако вие не го направите, аз ще го направя.

[1] Форма на годишна рента, при която дяловете на починалите собственици се прибавят към дяловете на живите собственици. — Б.пр. ↑

Петдесет и четвърта глава

— Много е приятно тук.

— В апартамента или в леглото ми?

— И двете. Очевидно леглото притежава известно je ne sais quoi[1], но…

— Все още не мога да повярвам.

— Ти ли не можеш да повярваш? Ами аз, всички тези месеци, докато си мислех колко великолепна и изтънчена си, искаш да си под светлината на прожекторите и през всичкото време…

— И си мислел, че гоня парите и властта ти — Лара се наведе и го целуна.

— Какви пари? — попита той с въздишка. — Каква власт? Сдоби се с беден разведен тип със зле платена работа в Бирмингам. Какво разочарование.

— Никакво разочарование — отвърна Лара, — нищо подобно.

— Нито дори…

— Не и това.

— Господи, бях направо ужасен. Сигурна ли си?

— Напълно. Беше… прекрасно.

— Хм, струва ми се малко скучно това «прекрасно».

— Няма нищо скучно, Бърти. Ни най-малко.

И наистина не беше, помисли си тя и му се усмихна от другия край на възглавницата. Беше топло, красиво, нежно и малко изненадващо (и донякъде изпълнено с нетърпение), изпълнено със загриженост, а накрая много хубаво. Прекрасно.

Разбира се, че беше… трудно. Той беше ужасен, тя веднага забеляза и изпита дълбоко съчувствие към него, но го желаеше толкова много, а бе очевидно, че и той я желае, така че единственият изход бе да позабързат, да го убеди, че не може да чака друг път, както той предлагаше, докато великолепната вечер напредваше и двамата казваха «Невероятно», «Желаех те толкова много», «Усетих щастието в мига, в който те видях» и «Не можех да повярвам, че искаш да прекараш известно време с мен», и «Това бяха най-прекрасните часове в живота ми», а междувременно се целуваха на канапето на Лара в приятния й апартамент, който тя имаше в Парсънс Грийн, и пиеха бутилка шампанско, която тя извади от хладилника.

— Винаги държа бутилка, за всеки случай — призна тя.

— За какъв случай?

— Ако има нещо за празнуване. Тази вечер ще ни трябват поне шест.

От мига, в който той влезе и застана пред нея, видя обляното й в сълзи лице и купчината мокри кърпички, пръснати по бюрото, разрошената коса, размазания аркансил, тя не спря да се усмихва. Той затвори вратата.

— Мама ми каза, че не преследваш парите и поста ми, че наистина ме харесваш.

— Тя откъде знае — попита Лара.

— Увери ме, че е много наблюдателна жена.

— Наистина е така — съгласи се тя.

— А пък аз не съм и предполагал. — Отправи й прекрасната си усмивка, а тя стана, заобиколи бюрото, пристъпи към него и го прегърна през врата. — Много, ама много те харесвам, а ти?

— Изключително много.

Така започна всичко.

Тя го изпрати на партито за около час, защото не можеше да повярва, че си е тръгнал веднага след като е получил подаръка. Какво ще кажат хората? Той я погледна стреснато и я попита сериозно ли мисли, че всички ще се обидят, а тя отвърна, че е така, и му даде адреса на апартамента си, където да се видят след два часа, и той се отправи към заседателната зала, а тя към тоалетната, за да оправи грима си, нещо, от което спешно се нуждаеше, след това и тя се върна на партито, което започваше да затихва, и обиколи залата, замаяна от щастие, поговори с Луси и Тамзин, които бъбреха с млад продавач, когото Тамзин бе харесала по време на конференцията — Тамзин много обичаше купоните, — после и с Мардж и Трина и Хати — любимките и, и забеляза, че Бърти прекарва много време със същите хора.

След това той се качи на един стол и съобщи, че трябва да си тръгва, което бе малко нехарактерно за него, благодари отново, че са дошли на тържеството му, и тя също си тръгна, след като изчака да мине известно време, от приличие беше извикала такси и през целия път до вкъщи се опитваше да се ощипе мислено, а когато пристигна, той я чакаше на прага, защото тя не му беше дала ключ, изглеждаше развеселен, нетърпелив и щастлив.

След това стана още по-хубаво.

— Господи — възкликна Бианка, докато гледаше сайта, — не е ли невероятно!

— Нали! — Тод се опитваше да си придаде изражение на скромност. — Много му се радваме. Виж сега, ето и окончателната перличка, избери си магазин — ето ти списъка, погледни го, точно под аутлетите — даваш надолу… точно така… Париж, Ню Йорк, Милано. Добре, сега кликваш и готово. Не е ли страхотно. Господи, твоите хора с франчайза са работили невероятно бързо. — Беше наистина страхотно, бяха постигнали облика на номер 62 на уличката с калдъръм в Сохо, с високите дървета, с двете стъпала към стъклената врата… Тя се застоя още малко, усмихната, спомни си улицата, онзи ден, след това побърза да прескочи на Сидни.

— Сега слизаш надолу и ето ти поканата да пазаруваш — харесва ли ти?

— Тод, много ми харесва. Невероятно е. Страшно ми харесва. Дори не смеех да се надявам, че ще стане толкова хубаво. Не, дори по-прекрасно е. Ами Сингапур? Господи, каква красота! Улицата е съвършена, извадихме късмет с нея, а малкият магазин е чудесен. Много се вълнувам, Тод!

— Знам. Когато стигнем до глобалното откриване…

— Глобалното откриване… — Бианка го погледна и се замисли за последните дни — и колко близо бяха до прекратяването на глобалното откриване, при което нямаше да има никакво представяне, никакви магазини, никаква търговска къща «Фаръл», колко отчаян щеше да е той, не само той, всички, и изпрати благодарствена молитва към Флорънс и факта, че Корнилиъс Фаръл е бил толкова влюбен в нея, че й е оставил подобно наследство. Дори по-невероятно, отколкото бе предполагал.

Флорънс бе казала на Бианка, че трябва да се погрижи да приеме парите, по-скоро начина на оформяне на заема като собственост на фирмата. Каза, че животът не би означавал почти нищо без «Фаръл», а тя не искаше нищо или почти нищо.

— Освен може би две сака на «Шанел»… — И се усмихна.

— Виж какво — отговори й Бианка, — лично ще ти осигуря огромна заплата, ако глобалното представяне мине успешно, както би трябвало…

— Няма «ако», ще стане — каза убедено Флорънс.

— Тогава двете с теб заминаваме за Париж, отиваме в «Шанел» и аз ще ти помогна, ако ми позволиш, да си избереш двете най-прекрасни сака от колекцията.

— Добре — съгласи се Флорънс, — не мога да си представя нещо по-прекрасно, освен, разбира се, да отида с Корнилиъс. Въпреки това много бих искала да си с мен, Бианка. Уверявам те, че той щеше да те хареса и да ти се възхищава.

— Наистина ли?

— Разбира се. Той все казваше, че работата е превърнала жените в триизмерни създания. Другите били само двуизмерни.

— Това ми харесва. Не знам обаче дали Патрик би се съгласил с теб — поне в момента. Той ме предпочита двуизмерна за съжаление.

— Глупости — сряза я Флорънс, — след няколко седмици ще бъде отегчен до смърт.

— Хм. Моя скъпа, щедра и благородна Флорънс, трябва да вървя. Имам ужасно много работа.

— Разбира се. Има още нещо. Трябва много да внимаваме Атина да не разбере за тази работа. Това е единственото ми условие. Нали можем да измислим някаква история откъде са дошли парите?

— Флорънс — отвърна тихо Бианка, — нали не си забравила, че само четирима-петима, ако броиш твоя господин Смайт, са обещали да не споменават и дума. Но само петима знаем за проблема. Атина няма представа. Значи нямаме нужда от обяснения, нали?

— Не, разбира се — съгласи се Флорънс и дари Бианка с усмивка на щастие и облекчение. — Това не ми беше хрумвало. Прекрасно! Благодаря ти, Бианка. Въпреки това малко се притеснявах. Не, много се притеснявах.

Бианка я целуна и я качи в такси, което щеше да я закара до дома и в Пимлико — «денят ти беше толкова тежък, макар че краят е щастлив», след това се отправи към Кавъндиш Стрийт.

Мислеше, че Флорънс е невероятен човек, че бе твърдо решена да не се чуе дори намек за връзката й с Корнилиъс, да не би да стигне до Атина. Атина цял живот бе омаловажавала Флорънс и си беше приписвала заслуги за сметка на Флорънс.

Тогава си помисли, малко цинично, че всички обичат Флорънс и я смятат за прекрасна, но това ще се промени, ако научат, че тя е имала извънбрачна връзка с Корнилиъс под носа на Атина в продължение на половин век.

Това я накара да обикне Флорънс още повече.

Бианка имаше чувството, че ако отвори прозореца, ще полети към дома. Седеше и се усмихваше глупаво на всички, които влизаха, занимаваше се с банални неща, усещаше, че ако всички поискат повишение на заплатата или увеличаване на бюджета, дори промяна на опаковките, тя ще се съгласи. Едва когато си отидоха, си позволи да се наслади на радостта и триумфа, на увереността, че ще се получи, че «Фаръл» ще бъде спасена, че кампанията ще протече по план и се върна с ужас към изминалата седмица, която беше по-разтърсваща дори от най-грозните кошмари, и въздъхна облекчено, че е останала в историята.

Осъзна още нещо; нещо, което знаеше открай време, ако трябваше да е честна, колко много работата и по принцип, най-вече във «Фаръл», означава за нея; че се беше превърнала в неделима част от нея, че да се откаже би било равносилно да се раздели с крайник или с гласа си. Не знаеше дали това не я превръща в ужасна майка и в лоша съпруга, но знае, че щом «Фаръл» бъде спасен, сигурно ще напусне и ще се заеме с нещо по-малко ангажиращо. Засега обаче фирмата беше нейна отговорност, също като децата й, и тя трябваше да я изтласка напред, защото ако се провалеше и предадеше всички, които работят тук, щеше да е проява на пълна безотговорност. Може би не трябваше да поема работата, може би трябваше да предвиди опасностите, които грозяха живота й, но тя нямаше представа, че Патрик вече няма да й пази гърба и няма да се грижи за семейството, когато тя е заета. Подобно предположение беше погрешно; трябваше да му обръща повече внимание. Но ето че бяха стигнали до този момент и както Патрик често казваше, при сегашните обстоятелства мърдане нямаше.

Налагаше се да му каже, а не смееше. Досега, до днес, покрай всичко необичайно, което се случи, тя все още не гледаше на нещата с необходимата яснота. Въпреки това му каза, че е взела решение, и се разбраха да говорят вечерта…

За да се поразсее, тя се върна към щастието, към новото щастие, което й носеше търговска къща «Фаръл». Влезе в сайта, във вълшебния сайт, който за малко не бе изгубен, и обиколи красивите си магазини, направи околосветско пътешествие. За последно остави магазина в Ню Йорк, в Сохо, с двете стъпала, на калдъръмената уличка, който винаги щеше да си остане любимият й, и се застоя пред него по-дълго, наблюдаваше го, припомняше си какво се случи, след като го видя, и как мина дългият, невероятен следобед, и тогава разбра с абсолютна сигурност, че той няма нищо общо с решението й.

След това, в онзи специален ден в Ню Йорк, когато най-сетне го направи, двамата го направиха, тя го погледна, а той се усмихна и заговори за пръв път, откакто влязоха в стаята.

— Знаех, че ще бъде така — призна той.

По-късно не изпита никакво чувство на вина, преживяването беше невероятно, нямаше нищо общо с действителността, то бе извън времето и двамата бяха единодушни, че никога повече няма да се случи и никога няма да го споменават. Помнеше, разбира се, и винаги щеше да помни, но това нямаше нищо общо с брака й, не влечеше отговорност след себе си, нямаше обещания, нямаше любов, единствено неповторима плътска наслада. Не можеше да се сравни с дългогодишната връзка между Флорънс и Корнилиъс например, наситена с обич и преданост, която сама по себе си беше като брак. Сравнение не можеше да става с този флирт за една нощ, в който нямаше хумор, чар и каквато и да било емоционална интимност. Беше се случило веднъж и втори път нямаше да има, също като метеор, профучал през живота им, за да остави ярък спомен. Единственото чувство на вина, което я измъчваше и донякъде я забавляваше, бе, че не изпитва никакво чувство на вина.

Мили седеше и разглеждаше блога, който приятелката на Луси, Фей, подготвяше всеки ден за хилядите си последователи, и буквално заби нокти в дланите на ръцете си, за да е сигурна, че не сънува. Тези очи, тези огромни очи с тежки мигли бяха нейните, също и устните, лъскави, прасковенорозови, а пък тъмните, огнени очи и тъмни устни бяха на Джейс, а онова, което правеше снимките забавни и интересни и бе убедило Фей да ги използва, а Бианка да се съгласи, че не нарушават никакви правила, беше фактът, че не са сериозни снимки; приятелката на Луси, Фенела, бе снимала, докато Джейс и Луси се гримираха една друга, смееха се и очевидно се забавляваха. Луси слагаше очна линия на Джейс, а Фей беше писала за приятелката си Луси, гримьор от търговска къща «Фаръл», внучка на създателката, която работи с млади приятелки, изявили желание да бъдат нейни манекенки при опитите да създаде нова визия за представянето на бранда през юни.

«Толкова готина история — продължаваше блогът. — Брандът, представен в годината на коронацията, бележи ново начало шейсет години по-късно, когато кралицата празнува диамантения си юбилей. Повече няма да издам, но, повярвайте ми, ще горите от желание да пробвате тази визия. Следете блога и очаквайте една невероятна история.»

Утре блогът щеше да излезе онлайн и може би, по всяка вероятност, както каза Луси, някой от училище благодарение на по-голяма сестра или на майка си ще го види.

— Да видим тогава какво ще стане.

Чу майка си да влиза и да тича нагоре по стълбите. Почука на вратата й.

— Здравей, сладурче, може ли да вляза?

— Разбира се. Мамо, погледни. Невероятно, нали?

— О, да. — Тя погледна блога и се усмихна. — Двете с Джейс изглеждате прекрасно. Много се вълнувам. Чудесна реклама и за «Фаръл».

— Точно така. Когато представянето зашемети всички, очаквам повече джобни.

— Ако зашемети всички.

— Стига глупости, мамо. Трябва да стане. Нали ти го подготвяш. Така каза Луси.

— Поласкана съм — отговори Бианка и докосна Мили по бузата.

— Луси казва, че си върхът.

— Наистина ли?

— Да, а баба й ти се възхищавала. Каза, че това не се случва често.

— Мили боже — въздъхна Бианка. — Показва го по много странен начин, друго не мога да кажа.

— Много е напудрена — каза Мили — и много важна. Както и да е, аз се гордея с теб. Я, татко се прибра. Дали ще иска да го види?

— Разбира се, че ще иска. Може би не точно сега, ако нямаш нищо против. Трябва да говорим с него за много важни неща.

Бианка целуна Мили и слезе на долния етаж, за да проведе един от най-важните разговори в живота си.

[1] Не знам какво (фр.). — Б.пр. ↑

Петдесет и пета глава

— Госпожо Бейли?

— Да.

— Обажда се Атина Фаръл. Може ли да си кажем няколко думи?

Ужас и чувство на вина притиснаха Бианка. Да не би да е чула нещо за онлайн кампанията? Да не би да е притиснала Флорънс? Да не би да е разговаряла с инвеститорите?

Сега, замислена над нещо съвсем различно, тя знаеше, че жената й звъни в най-неподходящия момент, когато Патрик излезе от дома им толкова гневен и нещастен, че Бианка се уплаши да не му се случи нещо. Обади се единствено защото помисли, че е той, въпреки че бе малко вероятно, още по-малко вероятно да набере домашния телефон. Но, каза си тя, докато вдигаше, може да е някой от полицията, от болница или…

— Моментът не е много подходящ.

— И за мен не е подходящ, госпожо Бейли. Само че бях изключително заета, търсих ви няколко пъти и разбрах, че не сте в офиса.

— Трябваше да звъннете на мобилния.

— Госпожо Бейли, ненавиждам мобилните телефони. Никой не се съсредоточава какво казва другият и така се прекъсват важни моменти.

Точно както правиш ти сега, помисли си Бианка, при това на домашния телефон. Защо реши, че ще се съсредоточа над онова, което казваш, след като съпругът ми ме напусна, а с брака ми е свършено?

— Добре, но трябва да сме кратки. Имам си проблеми с децата и…

— Съпругът ви не може ли да се заеме с тях? Мислех, че мъжете в днешно време са поели тази задача.

Огромна буца заседна в гърдите на Бианка и тя откри, че и е трудно да говори, затова побърза да я премахне.

— В момента го няма.

— Така. Добре, ще бъда кратка. Просто исках да ви благодаря за речта на изпращането на Бърти вчера. Беше много благородно.

Освен ако Патрик не се беше върнал, за да моли за прошка, нищо друго нямаше да удиви Бианка повече. Тя не каза нищо.

— Той винаги ни е разочаровал. Струва ми се обаче, че вината е отчасти наша. Невинаги сме обръщали внимание в каква област са талантите и уменията му. Вие се справихте по-добре.

— Да, благодаря. Ами… аз… ние… много обичаме Бърти. И ни е много мъчно, че напуска.

— Тъкмо затова ви звъня. Питах се дали няма начин да го убедите да остане.

— Разбира се, че опитах. Само че той не иска. Причините са много.

— Бих искала да ги науча — отвърна Атина. — Мисля, че трябва да го помолите отново.

— Лейди Фаръл, не мисля, че е правилно. Бърти вече има нова работа, купил си е къща. Той — извинете, че го споменавам, — той се развежда. Поради всички тези причини си мисля, че е по-добре да напусне, а ние трябва да уважим желанието му. О, боже… извинете ме лейди Фаръл…

Буцата се качи нагоре и тя не успя да я потисне повече, защото последните думи на Патрик бяха да уважи решението му, дори това да означава, че с брака им е свършено…

— Госпожо Бейли, чувате ли ме?

— Да, разбира се. — Преглътна с усилие. — Извинете ме.

— Гласът ви звучи… някак странно?

— Да, много се извинявам. Май трябва да затварям.

— Плачете, нали? — заяви Атина и в гласа и прозвуча негодувание вместо съчувствие. — Да не би нещо да не е наред?

Разбира се, че нищо не е наред, тъпа стара вещица. Често ми се случва да плача, когато всичко е наред! След това си спомни как плачеше, след като с Патрик правеха секс, а не бяха правили секс от толкова време, че дори не помнеше откога, и тогава с огромно удивление чу отговора си.

— Да, нещата малко се объркаха. Двамата със съпруга ми… ние… току-що се скарахме ужасно.

— Много неприятно — отвърна без следа от състрадание Атина. — Това сигурно се случва редовно.

— Не бих казала.

— Невероятно. Двамата с Корнилиъс се карахме непрекъснато.

— Наистина ли? — отвърна любезно Бианка и си каза, че бракът на семейство Фаръл съвсем не е идеал за подражание.

— Ами, да. Това е добър знак и означава, че ви е грижа един за друг. Въпреки че е безобразно разхищение на време и енергия. Ненавиждам подобни неща.

Тя, разбира се, е права, помисли си Бианка: в момента можеше единствено да си легне, макар че имаше какви ли не други задачи, имейли за писане (и четене, това беше недостатъкът на франчайз магазините), да прегледа окончателното изявление за пресата, което да подпише… След това се запита защо, за бога, обсъжда брака си с човек, който преди година се зае да й вгорчи живота. Още малко и щеше да й каже, че нейният Патрик я е напуснал.

— Права сте — каза тя. — Чувствам се напълно изтощена. А не мога да си го позволя. Покрай представянето и всичко останало.

— Разбира се, че не можете. Съсредоточете се над работата, само това мога да ви посъветвам. В момента друго не можете да направите. Нали не си е тръгнал?

Възможно ли бе да водят подобен разговор? Тя…

— Дори да си е тръгнал — продължи Атина, разгадала мълчанието й правилно, — ще се върне. Ще му мине, винаги става така. На тях им е трудно, това ми е ясно…

— На кого?

— На мъжете, които свирят втора цигулка, чиито жени са постигнали повече успехи. Жалка работа, но това си е в реда на нещата.

— Патрик е постигнал много успехи — опита се да го защити неубедително Бианка.

— Може, в неговия свят. Докато вие сте звезда. Сигурна съм, че съм права, че той не може да ви стъпи на малкия пръст. Не искам да го обидя, разбира се.

— Не, разбира се.

Очевидно нямаше смисъл да обсъждат този въпрос.

— Сигурно — каза Бианка, стъписана против волята си от това прозрение за брака на семейство Фаръл — двамата сте били равнопоставени.

— В известен смисъл, но той знаеше, че аз съм движещата сила, човекът, когото всички уважават, това беше очевидно. Аз бях лицето на фирмата, разбира се. Жалко, че не искате да говорите с Бърти да остане.

— За съжаление не искам. И не мисля, че трябва да остава.

— Подчертавам, че вие бяхте последната ми надежда. Изглежда, се налага да приема фактите. Той все пак е възрастен.

— Така е — съгласи се Бианка. — Моля да ме извините, лейди Фаръл, но трябва да приема съвета ви и да свърша малко работа.

— Да, разбира се. Не се притеснявайте за съпруга си, госпожо Бейли. Той ще се върне по един или друг начин. Лека нощ.

Бианка се замисли за истинската причина, поради която Патрик я напусна. Беше трудно да я определи. Много трудно. Той не я обвини в нищо конкретно, освен че поставя работата си пред него. Това се беше случвало много пъти и преди, затова остана поразена.

— Нямаше дори да водим този разговор — настоя той, — ако ме обичаше. Нямаше да обсъждаме кога ще напуснеш работа. Просто щеше да го направиш.

— Не е така, Патрик. Не мога. Просто не мога. Не и в момента. Имам огромни отговорности. С радост, с огромна радост ще помисля за напускане, щом приключи представянето…

— Да, това вече съм го чувал — отвърна той с горчивина. — Винаги има по едно «щом приключи». След това, неизвестно как и защо, винаги определяш друго време, изниква нова работа в нова фирма.

— Но ти винаги си казвал, че не искаш съпругата ти да си стои у дома. Винаги си го казвал. Така е, Патрик, не отричай.

— Има разлика между досегашната ти работа, колкото и напрегната да е била, и онова, което се случва напоследък.

— Какво се случва?

— Дори нямам желание да го обсъждаме — отвърна той. — Ако наистина ме обичаше, щеше да разбереш какво имам предвид.

— Но аз не разбирам. А наистина те обичам.

— Двете неща се изключват взаимно — отвърна той — за съжаление. Както и да е, решението е твое и аз трябва да го уважа.

— Но аз не съм взела решение!

— Напротив, Бианка, взела си. — Той я погледна и лицето му стана много тъжно. — Тръгвам си.

— Добре. Сузи, искам актуализация. Остават… колко? Четири седмици. Искам да знам как точно се получава всичко.

Сузи я погледна скришом, докато вадеше айпада си. Знаеше, че това не е нужно; беше проверявала данните с Бианка безброй пъти и с изключение на някои незначителни подробности нищо не се беше променило. Тя, разбира се, много се тревожеше и беше под напрежение заради представянето, но с всички бе така, а тя от известно време се държеше странно, не даваше ясни насоки, един от най-големите й таланти, тревожеше се заради дребни детайли, свикваше съвещания буквално за нищо. Всеки ден изглеждаше изтощена. И не беше щастлива.

Носеха се слухове, разбира се, а Джонджо потвърди някои от тях. Патрик, потиснат и мълчалив дори пред Джонджо, най-стария му приятел, призна, че двамата с Бианка не се разбирали добре и са решили да се разделят за известно време, след като тя била толкова заета с пускането на новата гама. Скоро той щеше да замине за няколко дена в Сидни, при Сол. Патрик трябвало да провери тамошна фирма, а Сол проверявал недвижимите имоти, в случай че Джейни Финлейсън реши да се установи там и да отведе Дикън със себе си. Въпреки че тя щеше да прояви огромен кураж, ако го направеше.

Патрик прекарваше уикендите на вилата, а през седмицата живееше в гаден хотел — гаден по стандартите на Джонджо, които не отговаряха на стандартите на другите хора и вероятно означаваше, че не е пет звезди. Джонджо бе поканил — как иначе — Патрик да ползва неговия апартамент, когато пожелае, но очевидно Патрик предпочитал да остане сам.

Цялата тази работа тревожеше Джонджо, който открай време приемаше брака на Патрик и Бианка за съвършен, за доказателство, че бракът има бъдеще. Сузи, толкова влюбена и щастлива, че летеше, се опита да го увери, че всичко ще се нареди.

— Сигурна съм, че ще се сдобрят. И двамата са подложени на огромен стрес и това им действа зле, особено в момента. Бианка е напълно изтощена и през повечето време не е наясно ден ли е или нощ, защото покрай новата гама е истинска лудница. Щом приключи, отново ще намерят време един за друг. Ти не се притеснявай.

— Няма — увери я Джонджо, — но не съм сигурен. Ще го заведа на вечеря, преди да замине за Сидни, и ще се опитам да го разприказвам. Дължа му много. На първо място си ти. Не само че се запознахме, ами той ми каза да упорствам, да разбера какво не е наред при теб.

— Така ли? Не го направи — целуна го Сузи. — Два месеца не се мярна никакъв.

— Първата вечер пробвах и тогава те видях с Хенк. Как да продължа след това? Както и да е, въпросът е, че Патрик много ми помогна, докато бях нещастен. Ако нямаш нищо против, ще се опитам да го спипам в началото на следващата седмица.

— Разбира се, че нямам. Самата аз ще бъда много напрегната и ангажирана. Господи, дано не ни се отрази по същия начин.

— Няма — увери я Джонджо. — Нищо не може да ни се отрази така. Обичам те, Сузи Хардинг. Много те обичам. Искам да се омъжиш за мен. Искам да ми родиш деца, аз…

— И аз искам да се оженим и да имаме деца — отвърна автоматично Сузи. След това изведнъж млъкна и го зяпна. — Какво каза?

— Казах, че те обичам и искам да си родим деца.

— Боже мой! — възкликна Сузи. — Ама… ама… Джонджо, за бога, о, боже, защо не го каза?

— Току-що го казах, не чу ли?

— Знам, но защо не си на колене, както си му е редът?

— Да, да, на върха на Емпайър Стейт или на лондонския Шард, или на някой самотен карибски остров със сто цигулки, които да свирят нежно някъде в далечината. Не приемам подобни неща. Наричай нещата с истинските им имена, това ми е девизът. Направи го в подходящия момент. А той току-що настъпи.

— Как така решаваш, че това е подходящият момент? Рано сутринта, когато би трябвало да сме във фитнеса?

— Очевидно и това. Ти прие предложението ми, нали?

— Така ли?

— Ами да. Толкова ни е хубаво заедно. Сега вече можем да отидем на фитнес.

— Джонджо Бартлет — отвърна Сузи, ококорена от почуда. — Просто не мога да повярвам, че ми предложи да се омъжа за теб.

— Направих го. А ти си повярвала, защото току-що каза — а, става прекалено сложно. Ела и ме целуни. Може и още нещо. И…

По-късно тя заговори от кулата на щастието, където се чувстваше недосегаема.

— А имаш ли вече другото, което е нужно, за да стане годежът? Освен двамата, които са готови да се сгодят.

— И кое е това нещо?

— Пръстенът, разбира се.

— Имам пръстен. Приготвил съм го отдавна.

— Какво? Къде е?

— В чекмеджето с чорапите.

— Джонджо, това е нелепо!

— Нищо подобно. Там е на сигурно място, нямаше как да го намериш…

— Можеше да го отворя.

— Сузи, кога си ровила в чекмеджето с чорапите? От една страна, ме разочарова ужасно много, това е самата истина. Мислех си, че момичетата перат, гладят и подреждат чорапите на мъжете. А ти само разхвърляш гащите ми.

— Извинявай, но аз съм жена с професия и нямам време за пране и гладене. Може ли да видя пръстена?

— Не.

— О, Джонджо. Моля те!

— Има ли значение?

— Вече има.

— И ти си като другите, нали? Сега ще кажеш, че се надяваш да е огромен диамант.

— Няма.

— Да, но е огромен.

— Какво? Моля те, Джонджо, много те моля, дай да го видя. Моля те…

— Не и докато не ми подредиш чекмеджето с чорапите. Ти къде тръгна?

— Към коша с прането. — Тя се върна, ръцете й пълни с мръсни дрехи.

— Не е в коша с прането, а в чекмеджето с чорапите.

— Знам, че ме караш да се чувствам толкова виновна, че ще изпера чорапите и тогава може и да ми го дадеш.

— Това е много продажен подход. Знам, че въпреки това искам да се оженя за теб. Ела тук. Недей, върви и разрови чекмеджето. Виж дали ще ти хареса. Би трябвало да ти стане. Взех един от твоите и го премерих.

— О, Джонджо — каза Сузи, застана неподвижно и го зяпна. — Обичам те и не ми трябва никакъв пръстен. Само ти. Защо се смееш?

— На теб се смея. Застанала си чисто гола, като изключим купчината мръсни чорапи, които притискаш към гърдите си. Жалко, не мога да видя гърдите ти, но намерението е похвално. Чакай сега, дано успея да намеря някаквия пръстен, който уж не искаш…

— Господи — възкликна Джемайма на следващия ден, — това се казва пръстен. Откъде го взе, госпожице Хардинг?

— Намерих го на дъното на чекмеджето с чорапите — подхвърли небрежно Сузи.

Заедно с Бианка прегледа внимателно всичко около представянето и се постара да й вдъхне кураж. Това бе най-трудната й задача досега, необходимостта от пълна секретност до последната минута и внимателно планирано натрупване на вълнението и очакването — истински кошмар за всеки пиар.

Освен това трябваше да се балансира между блогърите и редакторите на модните списания, които си завиждаха за постиженията и се гледаха подозрително — в модния свят топ блогърите бяха поставени редом с редакторите, на първия ред. Редакторите мода не бяха във възторг от това…

Макар и безценно оръжие, Туитър превръщаше рекламата в още по-трудна задача — голям бранд беше изпратил един от важните си директори в Париж на «Евростар», за да прегледа тайно някакви продукти, и тя бе започнала да туитва по този въпрос; блогърите бяха допипали информацията и вилняха дни наред.

Освен това не можеше да се разчита на ничия дискретност. Колко различни бяха нещата по времето на ексклузивните интервюта и тайни; сега, дори най-незначителната информация, която изтечеше и можеше да бъде отпечатана, се туитваше за секунди по целия свят. «Мак» въведоха политика за известно време и блогърите трябваше да подписват формуляр за ембарго, но после се отказаха, защото просто не се получи.

Така че съобщаването на подробности за който и да било нов продукт беше невероятно сложно: оставаше проблемът ежеседмичници срещу ежемесечници, но сега имаше и лъскави седмични списания, които искаха информация седмици предварително, както и трудностите с блогърите. Беше ужасно сложно. Налагаше й се да говори за «Колекцията» и да я представя по стандартния начин, разбира се, но това беше всичко; и тя бе наясно, че макар да им харесва и да са влюбени в парфюма и историята му, всичко това нямаше да подпали Темза.

Това щеше да се случи с глобалното представяне — щеше да пламне и Сена, и Хъдсън, — а тя копнееше да е човекът, който ще разкаже историята, ала не можеше да рискува да спомене и дума. Беше толкова разочароващо.

Тази работа с туитовете беше и плашеща; не можеше да си позволи дори най-незначителната грешка или погрешна преценка. Нищо не бе в състояние да ги накара да грабнат телефоните си по-бързо, отколкото купон, който не беше достатъчно готин, или хапки, които не бяха страхотни, услуги, които не бяха безупречни; имаше и случаи, когато пресофисите получаваха жални туитове, на които никой не отговаряше.

Засега обаче всичко вървеше добре и вълнението растеше, както бе предвидено.

След цяла поредица от мъчителни срещи и брейнсторминги те изтеглиха цялото представяне със седмица. Една сутрин Бианка влезе пребледняла и напрегната и каза, че много се притеснява за времето; Сузи предположи, че тя се притеснява за изключително напрегнатата програма и я увери, доколкото бе възможно спокойно, че всичко ще бъде наред, че поканите са отпечатани, местата резервирани и тя ги проверява всеки ден. Тогава Бианка я погледна, очите й — потъмнели от изтощение, и обясни, че съвсем нямала това предвид; същата сутрин се събудила в четири убедена, че представянето след уикенда на юбилея е грешка.

— На всички ще им е писнало от празненства — ще очакват олимпиадата, а предишната седмица са се носили на крилата на юбилея, който вече ще бъде на върха си, така че ние ще се възползваме от него много по-ефективно. След това няма да има от какво да се възползваме. Ще остане едно нищо и половина.

Сузи, която имаше подобни притеснения, ги потискаше, защото реши, че Бианка и момчетата от рекламата знаят какво правят, но си представи, че ще бъде невъзможно да се променят датите и местата на събитията, и се опита да протестира.

— Ама, Бианка! — започна тя, но Бианка я прекъсна:

— Сузи, моля те да не спориш, вече говорих с Тод и той е напълно съгласен с мен, каза, че много хора щели да си вземат цяла седмица отпуск след четвъртия ден, говорих и с Лара, и с Джонатан и те са съгласни. Така че се налага някак да се справим.

Сузи прецени, че след като Тод, Лара и Джонатан Тъкър са съгласни и са решили да вложат всичко от себе си, няма смисъл да се обажда повече; нямаше абсолютно никакъв смисъл, а на нея щеше да й бъде необходима всяка останала наносекунда, за да реорганизира кампанията. Тя кимна, каза, че ще направи всичко по силите си, и се върна в офиса си, а по пътя спря пред кабинета на Лара, колкото да надникне.

— Много ти благодаря за тази работа?!

Незнайно как, успя да се справи. Едва не я уби, но успя. Истината е, че успяха заедно. Препечатването на поканите беше последната й грижа, мястото на представянето беше най-големият проблем; нямаше начин балната зала на хотел «Саут Банк Палас» да бъде резервирана седмица по-рано. Управителят в никакъв случай нямаше да каже: «Да, разбира се, госпожице Хардинг, всичко е наред.» Онова, което каза, бе толкова неприятно (то беше ясно, че така ще стане), имаше безброй заплахи за съд и неустойки, че същата вечер Сузи се разплака над чаша двойно бренди, което й донесе Лара, докато се опитваше да я успокои и й обещаваше да отскочи до «Палас» и лично да смачка управителя.

— Не е само това — отвърна Сузи и избърса очи, — тук ще затънем. Че кой ще има дори наполовина толкова подходящо място в последния момент? Вече пробвах навсякъде…

— Ами — отвърна Лара, — няма да е хотел със сигурност, нито което и да било друго обществено място. Трябва да измислим нещо различно, Сузи. Много се извинявам. Само че решението е правилно. Ако се бяхме събрали да обсъдим това по-рано — но Бианка нямаше да ни изслуша, — о, Тамзин, не сега, миличка.

Час по-късно тя попадна на Тамзин в тоалетната; Тамзин се извини, че ги е прекъснала в неудобен момент, но случайно чула какво казала Сузи и макар да не била сигурна, че ще помогне, предложи къщата на родителите си в Найтсбридж, защото имали огромна приемна.

— Наричат я бална зала и танците по случай представянето на братовчедка ми в обществото бяха там. Мога да попитам дали имат нещо против да я ползвате под наем — татко ще се зарадва, а мама направо ще пощръклее, защото обожава подобни мероприятия. Стига да е поканена — добави тя.

Лара увери Тамзин, че майка й ще бъде поканена.

Наистина я поканиха и двамата с лорд Браунли бяха споменати в поканите (по тяхно изрично желание) като домакини съвместно с фирма «Фаръл»; колко по-добре се получаваше, мислеше си Сузи, докато разглеждаше доволно коректурата на поканата, в която пишеше, че представянето ще се проведе «в дома на лорд и лейди Браунли на Слоун Лейн 1 SW3», отколкото в балната зала на помпозен хотел — и колко по-приветливо и интересно за пресата. Когато отиде заедно с Тамзин да се срещне с родителите й и да благодари лично, да огледа помещението, което се оказа прекрасно, с висок таван, арковидни прозорци и изключителен дървен под, те я накараха да се почувства така, сякаш им прави огромна услуга, а не обратното. Лорд Браунли беше луд по техниката и остана силно заинтригуван от идеята за глобално откриване онлайн, което щеше да се проведе от неговия дом (нямаше как да не го посветят в някои от подробностите).

— Не се тревожи, няма да каже на абсолютно никого — каза Тамзин. — Той не клюкарства. — А пък лейди Браунли, навремето манекенка, както се похвали на Сузи («навремето» е ключова дума, подчерта по-късно Тамзин), бе очарована от мисълта, че събитието ще бъде изключително бляскаво.

— Очарована съм — призна тя пред Сузи. — Ще бъде невероятно вълнуващо. Атина ще присъства ли? Двете с майка ми навремето са се карали като котки; и двете били кръстници на едно бебе и очевидно Атина се е опитала да смачка мама, като купила на бебето бомбастичен подарък, така че мама била много скапана на кръщенето, което е лесноразбираемо.

Сузи си представи какво и е било.

Оттам нататък всичко тръгна безпроблемно. Денят на представянето беше определен за сряда, трийсети май.

— Юни щеше да е по-добре от гледна точка на популярност, но първи е в петък, а Лондон ще се изпразни за нула време — обясни Бианка на Майк и Хю, — а дванайсет на обяд е часът за Голямото включване, както му казват във фирмата. Това, разбира се, е компромис, но за повечето магазини няма да е посред нощ. Ню Йорк ще бъде буден поне, за Европа е супер, дори за Сидни, където ще бъде единайсет, а в Сингапур — осем, не е зле.

Поканите бяха за единайсет, с шампанско и хапки, а в единайсет и трийсет Бианка щеше да се качи на сцената; тиктакащият часовник щеше да е до нея, на огромен екран, и в определен момент тя щеше да натисне копче, екранът щеше да се завърти и да покаже Джес в рокля от пайети.

— Направо ще разбие всички — обади се Сузи.

След това щеше да има пауза за кратка пресконференция с Джес, после екраните щяха да се включат отново.

— Музиката вдъхва живот — заяви Сузи.

Тогава щеше да започне Голямото включване.

Бяха получили сто процента потвърждения за участие на представянето.

— Това обаче не означава нищо — предупреди Сузи. — Ако вали или някой покани Сиена Милър или Кара Делевийн и те са приели, ще ни зарежат, без да им мигне окото. — И тя щракна нагледно с пръсти.

Бианка отвърна остро, че е запозната с капризите на пресата.

Кампанията «Нещо красиво» се развиваше успешно — красиво. На Сузи не спираха да й звънят, за да питат за какво точно е представянето, как ще се проведе в глобален мащаб, но тя има даваше само най-необходимата информация, молеше ги да проявят търпение и сами да разберат.

А тиктакащият часовник отмерваше времето до края на състезанието и се оказа невероятно успешен. Хората, дошли да го видят, се взираха и вече имаше предположения за самоличността на модела. Тъй като само косата на Джес, едно око, вежда и вратът й (освен роклята) се виждаха, предположенията бяха много, включително: «Мисля, че е Мерилин Монро».

Не спираха да разпитват Сузи кое е новото лице на «Фаръл», дали е манекенка, актриса или някоя друга известна личност и какво е мястото й в представянето в глобален мащаб. Тя единствено настояваше всички да дойдат, обещаваше им изключително вълнуващо събитие, каквото никой досега не е правил.

— Ще съжалявате, ако не дойдете, повече не мога да ви кажа.

Седмица преди събитието шепа новинарски екипи бяха поканени с обещанието не само да присъства известна звезда, а да станат свидетели на нещо, което ще се разгърне онлайн. Сузи знаеше, че откликът ще бъде твърде уклончив, въпреки това бе убедена, че ще дойдат, освен ако Кейт Кеймбридж не дадеше пресконференция, на която да разкрие с какви дрехи ще бъде през въпросния уикенд, или някое друго също толкова невероятно събитие.

— Направо върхът, че можем да използваме дома на семейство Браунли — много по-интригуващо е.

През май извадиха невероятен късмет; продуцентите на новия филм на Джес откриха актьор за мъжката роля. Дан Флеминг бе не само един от любимците на жените, но и невероятен красавец, освен това беше изключителен актьор и предишната година бе номиниран за «Златен глобус». Агентът му нямаше търпение да съобщи всичко за филма, за звездите, за мястото («Риджънси», Лондон) и покрай вълнението около онова, което се случваше в Лондон от двайсет и първи век, беше глупаво да не го направи. В «Савой» беше проведена пресконференция и на следващия ден лицата на Дан и Джес бяха във всеки вестник и в няколко новинарски емисии по телевизията.

— Великолепно! — възкликна Бианка. — Ангелите ни хранители най-сетне заработиха в наш интерес.

Цялата работа трябва незабавно да се разнесе в Туитър, помисли си Сузи (и мислено кръстоса пръсти), ще влезе в късните издания на «Стандард», в най-четените блогове и онлайн пресата още на следващия ден. Ако това разбунеше духовете, те щяха да се в ежеседмичниците, въпреки че тази седмица щеше да има борба за място в колонките.

Все още не бяха наясно как ще съобщят на Атина, за която не можеха да кажат с ръка на сърцето, че е едно от най-големите им съкровища. Тъй като тя все още не знаеше нищо (Бианка щеше да я заведе на вечеря предишната седмица и да й направи презентация), нямаше да е никак лесно. Флорънс не беше единствената, която се тревожеше, че каквото и да планират, реакцията на Атина ще се окаже непредвидима и дори опасна. Много опасна.

Определено ставаше по-добре. Когато влезе в класната стая, вече не се чувстваше изправена срещу леден вятър, а по-скоро галена от приятен, нежен ветрец. Някои от момичетата дори й се усмихнаха несигурно; тя само ги изгледа: нямаше никакво намерение да пада в този капан. Тя разбра, че новината се е разнесла, че някой е видял блога и снимките, в деня, в който Кари й подаде бележка на влизане. Как само й се искаше да не я чете, да я скъса пред всички, но така и не успя. Беше почти сигурна какво пише в нея и ако се окажеше права, това щеше да е моментът, за който бе мечтала през всички онези мъчителни, безкрайни месеци, и най-сетне щеше да си отмъсти. Затова я отвори и да, така беше, оказа се права, колко прекрасно, беше права.

«Здрасти, Мили,

Май е време да се сдобрим. Какво ще кажеш за чаша горещ шоколад след училище? Този път наистина, честна дума.

Кари ххххххххххххх»

Тя усети как очите й се наливат със сълзи и замига ожесточено. Нямаше да позволи Кари да ги види. Посрещна блесналата усмивка на Кари хладно, не отвърна, а след това скъса лист от бележника си.

Започна да пише.

«Благодаря, но съм ужасно заета.»

Побутна я към Кари. Отначало тя погледна стреснато, след това неприкрито нервно. Да не би да се страхуваше от отмъщение? Нямаше никакво значение. Мили знаеше, че най-сетне е победила.

Патрик погледна несигурно Джонджо. Беше го поканил да пийнат нещо в същия бар, в който новата му кариера започна преди година. Всичко си беше същото — и черно-белият декор, и секси музиката, и огромните канапета, и дизайнерските напитки. Само че той се чувстваше съвсем различен. Не беше възбуден, нито тревожен, а просто… потиснат. Дълбоко, изтощително и постоянно потиснат. Погледна приятеля си с празен поглед и вдигна чаша.

— Наздраве — каза Джонджо твърде ведро. Усмихна се.

— Наздраве — изломоти Патрик. Не се усмихна.

— Добре ли си?

— Джонджо, много добре знаеш, че не съм добре. Така че дай да престанем с тези глупости, а?

— Ами… добре.

— Ако очакваш да ти поплача на рамото, не си познал.

— Не искаш ли да ми разкажеш за вас с Бианка?

— Не искам. Няма нищо общо с теб, а и няма нищо за разказване. Само един човек може да ми помогне и това е Бианка. А тя няма да направи нищо. Така че… благодаря ти за добрината, за милото отношение, че ме покани да излезем, но трябва да си намериш по-добра компания.

— Добре. Просто си мислех, че… нали се сещаш…

— Какво?

— Че мога да помогна. Като те изслушам. Ти беше супер с мен, когато аз… когато нещата със Сузи се объркаха.

— Джонджо, с цялото ми уважение ти познаваше Сузи от една седмица или малко повече. Аз съм женен за Бианка от шестнайсет години и имаме три деца, така че положението е малко по-сложно.

— Да, разбира се. Аз просто — нали знаеш, мисля, че сте страхотна двойка. Винаги съм ви се възхищавал и на двамата, че сте… страхотен екип. Разделяте си и задълженията, и грижите за децата, и всичко. Просто сте страхотни. Надявам се и при мен да е същото някой ден.

— Да, ама… Не е лесно — отвърна с натежало сърце Патрик. — Само това мога да ти кажа със сигурност.

— Сигурен съм, че не е така. Както и да е, струва ми се, че ще мога да помогна. Само не мисли, че ми е все едно.

— Не съм си го помислял и за момент и съм ти благодарен. Само че никой не може да направи нищо. Освен Бианка, както вече ти казах. А тя е решила да не прави нищо. Затова си мисля, че след като си изпия чашата, ще се прибирам вкъщи, стига ти да нямаш нищо против.

— Нямам, разбира се. А… къде си сега?

— О, за бога! — отвърна Патрик. — Страхувах се, че ще чуя точно този въпрос. Още съм в същия хотел, в който бях и последния път, когато ме попита, съвсем близо до Тауър Бридж. «Травълодж». Чист е, функционален е и има чудесен изглед към реката. Преди да ми кажеш, че е трябвало да отида в някой напудрен хотел, държа да подчертая, че не искам. Не съм никак щастлив, но това няма нищо общо с хотела, в който съм отседнал.

— Не искаш ли да дойдеш у нас? Имам свободна стая…

— Джонджо, отново ти благодаря за загрижеността, но не, не искам. А на теб не ти трябва… още компания в момента. Че кой иска, след като току-що се е сгодил. Честито. Тя е сладурана. Сигурен съм, че ще бъде супер, но не е за мен, поне в момента. Както и да е, вече ти казах, че заминавам за Сидни поне за седмица. Ще се видим там със Сол. Няма да е задълго, говоря за начина на живот в «Травълодж». Между другото там ми харесва. Анонимността е прекрасна. През уикенда заминавам за вилата. Добре съм.

— Радвам се. Супер — каза Джонджо.

Петдесет и шеста глава

Атина четеше един от любимите си разкази за Шерлок Холмс, «Сребърен пламък», когато се досети. По принцип много обичаше Шерлок Шолмс, както и Корнилиъс. Моментът, когато пускаха кучето пазач през нощта, беше любимият й. От около седмица се чувстваше неспокойна, а нямаше представа защо; всичко изглеждаше наред, новият директор на «Човешки ресурси» се държеше сравнително почтително (след като Бианка го инструктира много внимателно), тя се разбираше по-добре с Бианка, която очевидно беше приела съвета й и работеше трескаво през всички часове на денонощието, кампанията с парфюма беше прекрасна и…

Тъкмо съвпадението на мислите за рекламата и Холмс, когато отбелязва пред Грегъри, детектива от Скотланд Ярд, че любопитното във връзка с инцидента с кучето през нощта е, че кучето не е направило нищо, я накара да осъзнае нещо любопитно за кампанията около представянето. Нямаше кампания.

Това я накара да се почувства още по-неспокойна, докато се опитваше да се върне към Дартмур и липсващия кон; защо, за бога, нямаше кампания? «Фаръл» щеше да представи нова гама продукти с минимум маркетингов шум, и то по време, когато можеха да достигнат върха? Как бе възможно? Не го ли беше направил неугледно облеченият, макар и красив младеж, който през последните два месеца непрекъснато влизаше и излизаше от «Фаръл» с презентациите си, предложенията за медиите, вариантите за одобрение? Досега беше виждала единствено рекламите за парфюма, нали нямаха намерение да изтеглят кампанията без нейно одобрение? Ако бяха решили така, предстоеше им да дават много обяснения. Ако ли не, тогава къде им беше умът? Наистина ли си въобразяваха, че могат да пуснат на пазара — или да повторят успеха на козметичен бранд — без запомняща се презентация? Очевидно в тази работа бе нужно нейното внимание! Тя остави «Сребърен пламък» и отвори дневника си. Кога — с изключение на рекламата за «Страстно» — беше видяла нещо? Дневникът потвърди подозренията и. Не беше видяла нищо. Трябваше незабавно да проведе разследване…

Меко казано, седмиците след разговора с Бианка бяха най-ужасните в живота на Патрик. Той се чувстваше съсипан, предаден, шестнайсет години любов и семейство бяха заличени за един кошмарен, шокиращ час. Как можа да му причини подобно нещо? Как можеше да е такава егоистка, толкова жестока, толкова сляпа за онова, което бе толкова важно.

Не бе възможно да е само работата. Тя беше постъпвала на работа и на други места, не по-малко важни, които изискваха пълното й внимание. За него ставаше все по-очевидно, че тя има извънбрачна връзка.

Колкото повече мислеше по този въпрос, толкова по-разумно му се струваше. Тя винаги бе разполагала с пълна свобода, и с двамата беше така, но пък открай време си имаха доверие. Ето че сега всичко му се струваше различно.

Очевидно тази история продължаваше от известно време. Непрекъснато закъсняваше вечер, не му даваше обяснения, което досега не се беше налагало, вечер провеждаше дълги, тайнствени телефонни разговори, винаги от другата стая — какво друго би могло да означава? Ами това нелепо околосветско пътешествие — напълно ненужно в днешно време покрай компютрите, Гугъл, Скайп и конферентните разговори, — а вечерите извън дома, за които пробутваше неубедителното извинение, че е била с момчетата от рекламната агенция?

Имаше ли значение всичко това? Имаше ли? След като бракът бе приключил, след като тя отказа да напусне заради него? Продължаваше да настоява, че не е отказала, че има нужда от време. Има нужда от време, за да остави «Фаръл», без да предизвика проблеми. Това бяха пълни глупости. Нямаше нужда от подобно нещо. По-точно казано, не би трябвало да има нужда. Не можеше да има колебание между работата и брака, както той бе изтъквал пред нея много пъти. Двете неща не можеха да се сравняват. Колкото повече тя отлагаше, толкова повече той се убеждаваше какъв е отговорът й и тъкмо затова предприе действия.

От друга страна, бракът им беше оцелял след трудностите, пред които ги бяха изправяли предишните й постове. Бяха се карали, бяха се сдобрявали, раните им се бяха затворили; тя си почиваше по няколко месеца, посвещаваше се на него и на децата и се научаваха да бъдат заедно отново. Този път ставаше въпрос за извънбрачна връзка: изневярата й, фактът, че е влюбена в друг, че намира време за друг, за секс с друг, а за него нямаше и минутка — това му нанесе фаталния удар.

Да разбере кой е той се превърна за него в самоцел; подозираше красивия зализан гадняр от рекламната агенция или новия финансов директор — тя прекарваше безобразно много време с него; или някой от инвеститорите — а може и да беше човек, когото не познаваше, за когото дори не беше чувал, който се беше промъкнал неусетно в живота им, неподозирано, беше прелъстил жена му, беше увлякъл любимата му съпруга — защото той наистина я обичаше много — и я беше накарал да се отдръпне от него.

Патрик беше благ човек, търпелив, доверчив, уравновесен, но знаеше, че ако някога се срещне с въпросния човек, който бе откраднал съпругата му, децата му, цялото му съществуване, можеше да го убие, без да му мигне окото, ей така, с празни ръце.

Бианка, не по-малко нещастна, разкъсвана от чувство на вина, правеше онова, към което винаги прибягваше в моменти на криза: работата. След като оставаха три седмици, ужасена от наближаването на представянето и преследвана непрекъснато от страх за провал, тя обикаляше офисите на «Фаръл», изискваше, караше се, оплакваше се. Умираше от страх, че представянето в глобален мащаб ще премине недостатъчно отразено, представяше си огромната зала на семейство Браунли без журналисти, блогъри, телевизионни камери, докато представителите на търговска къща «Фаръл» и «Флин Марчънт» гледат екраните, които показват празни улици и аркади по света и няма кой да отвори вратите, същите като на Баркли Аркейд. През следващите дни пресата щеше да ги залее със съсипващи материали, в които щяха да тръбят за банкрута на търговска къща «Фаръл» и за провала на Бианка Бейли да оправдае доверието.

Вечер, когато се прибираше, беше още по-нещастна, не можеше нито да яде, нито да спи, не спираше да се тревожи за Патрик, той й липсваше ужасно и тя седеше на бюрото си до малките часове на нощта, опитваше се да работи и непрекъснато проверяваше телефона си, надяваше се той най-сетне да отговори на безкрайните й есемеси, обаждания и имейли. Той обаче мълчеше. Очевидно бе крайно враждебно настроен. Очевидно не я обичаше.

Започваше да се пита дали тя го обича.

Сол беше в стаята си в хотел «Лангъм» в Сидни, навремето известен с романтичното име «Ъбзърватори», очарователен, нисък, в прекрасен контраст с огромните стъклени чудовища, които му бяха съседи, когато получи есемеса на Бианка. Пиеше чай и се наслаждаваше на прекрасната гледка. Единственият хотел, който предлагаше подобна гледка, беше «Крийон» в Париж и неговият дар беше Плас дьо ла Конкорд с нелепото си, зашеметяващо величие. Тук не можеше да се говори за величие, но по свой начин бе забележително красиво с операта и Сидни Харбър Бридж, тя толкова ослепително бяла, той черен, познати до болка, очертани на синьото небе, а зад тях се простираше необятната водна шир, осеяна с фериботи и водни таксита и, разбира се, безброй лодки, бели криле, които летяха с вятъра.

Беше идвал тук преди, но съвсем за кратко, така че никога не бе имал време и възможност да разглежда, както сега. Ако Дикън дойдеше да живее тук, а тази възможност изглеждаше все по-плашеща и вероятна, то тогава трябваше да опознае мястото, всеки негов аспект, всичко, което можеше да предложи. Не само основното, като най-добрия квартал, където Дикън ще живее, а и в какво училище да бъде записан, какви са цените на имотите, не просто външният вид, но да усети града, хората, удоволствията — накратко, душата на това място.

Есемесът го разсея от размишленията за душата на града. Не бе очаквал да види отново името й на телефона си. След онзи ден в Ню Йорк мислеше често за нея, и то по различни начини: познаваше малко жени като нея. И почти не беше прекарвал време с тях. Сол гледаше на жените с неприязън; нямаше доверие на ума им, на уменията им, на амбициите им, колкото и да бяха впечатляващи, тъй като опитът му показваше, че са с особен характер, до голяма степен повлияни от биологичните си особености. Никой не бе в състояние да убеди Сол Финлейсън, че не съществува невидима преграда; тя не беше плод на въображението на жените, в това бе убеден. Въпросната преграда съществуваше с основание, а именно мъжката липса на доверие към жените и способността им да поставят работата на първо място.

Повечето жени поставяха работата на второ място, след децата: много хубаво, така и трябва, би казал той, децата трябва да са на първо място, защото те са бъдещето и за тях трябва да се грижат, при това на всяка цена. Що се отнася до жените, почти всички жени, това отглеждане и възпитание не може — и не бива — да остава на заден план, да се поверява на заместник, който няма да им осигури нужното, например на бавачка, дори на баба, така че работата, фирмата, сделката, пациентът да заемат първото място. Колкото и да го убеждаваха работещите майки, че няма да се случи, той бе наясно, че ако детето й се разболее, ако то е нещастно, неочакваното отсъствие на бавачката ще измести приоритетите. На майките, които ходят на работа, не може да се разчита, а той имаше нужда от хора, на които да се опре във всеки един момент, затова и не желаеше да чуе за друг вариант — нито ги вземаше на работа, нито се замисляше над правото им да бъдат назначени от него.

Много пъти го предупреждаваха, че ще заведат дело срещу него, а той просто свиваше рамене и казваше, че е готов да се изправи срещу закона или срещу определен аспект на закона и да се бори, ако се налага, до смърт. Досега не му се бе налагало да предприема тази стъпка, беше я избягвал много внимателно. Рядко му се случваше да интервюира потенциални служители, още по-рядко жени в детеродна възраст. Директорът на «Човешки ресурси» беше страхотен, когато трябваше да представи някой висок пост като недостижим, подчертаваше как семейството бавно започва да се разпада, колко дълго се остава на работа и колко негостоприемно е работното място. Всяка жена, готова да приеме тези условия, беше съвсем млада и със сигурност без деца. Бианка обаче го впечатли със способността си да разбие преградата, макар че бе вързана с три малки деца, но тя притежаваше огромното преимущество, че може да разчита на човек, който заместваше успешно майка им: бащата. Сол я лиши от това преимущество, като и го отне и преобърна света й. Заради това чувстваше известна вина, въпреки че Патрик сам беше избрал да работи за него. Освен това знаеше, че е представил доста захаросан вариант на изискванията към времето на Патрик и това бе повод за допълнителна вина.

Прочете есемеса два пъти.

Здрасти. Надявам се пътуването да е успешно по начина, по който искаш. Снощи взех Дикън от джудо и той ми се стори много весел. Патрик пътува за Сидни, както сигурно знаеш. Той ме напусна, което може и да не знаеш. Иска развод. Моля те, бъди добър с него и го изслушвай внимателно. И ме дръж в течение.

Сол бе направил резервация за Патрик в «Лангъм». Бяха набелязали фирма, комплекс за добив на калай в Даруин, който се разрастваше обещаващо и стойността му скачаше на борсата с всеки изминал ден; шефът му с тъпото име Дъг Дъглас — как бе възможно да повери бъдещето на детето си на хора, които кръщават децата си с подобни имена — щеше да дойде в Сидни, за да се срещне с Патрик, а след това двамата щяха да летят до Даруин, за да види Патрик какво точно ще изпусне Сол, ако го посъветва да не инвестира.

Оставаха двайсет и четири часа; междувременно Патрик щеше да запознае Сол с информацията, която бе открил, защото засега инстинктите му показваха, че начинанието е обещаващо.

Патрик щеше да пристигне на летище «Кингсфорд Смит» късно същата вечер; Сол бе уредил да го чака кола и възнамеряваше, поне на теория, да спи, когато Патрик пристигне, затова остави съобщение, с което го канеше на ранен обяд с Дъг Дъглас вместо на закуска в стаята му. Така Патрик щеше да е с бистра глава по време на разговорите не само с Дъг Дъглас за калаената мина, ами и със Сол, когато той повдигнеше въпроса за брака му.

Той не обичаше подобни разговори, бяха нетипични за него и изпитваше ужас от тях, но чувството на отговорност към семейство Бейли се бе повишило неимоверно много. Трябваше да направи нещо по въпроса, поне да опита.

— И така — обърна се Патрик към Сол, когато седнаха да разговарят, след като не особено симпатичният господин Дъглас беше изпратен в хотела си, за щастие от другата страна на пристанището, — колко време ще останеш тук?

Въпросът, който Патрик задаваше по заобиколен път, но знаеше, че Сол веднага ще схване, се отнасяше до Дикън, даваше си сметка, че Сол може би иска да говорят за това — и ще мълчи, ако иска, — но поради някаква причина бе станал един от малкото хора, с които Сол, изглежда, имаше желание да разговаря.

Нямаше представа защо е така; той не беше от емоционалните мъже, които предизвикват подобни откровения, но може би тъкмо това беше причината. Може би въздържаността, на която го бяха научили в частното училище, действаше на Сол успокояващо.

— Още два дена — отвърна Сол и погледна почти недокоснатата чиния на Патрик. Неговата беше почти празна. — Искам да видя училището, което Джейни и онзи Бърнард Френч са предложили. Искам да огледам и района, в който той предлага да живеят. Това е изключително важно.

— Струва ми се… — После Патрик се поправи — това означава ли, че ще се случи?

— Трябва да приема тази възможност — отвърна Сол. — Все още не съм се отказал от намерението да се боря. Но с колкото повече информация разполагам, толкова по-добре. Ако кварталът е кофти, ще използвам това като оръжие.

Патрик си каза, че е малко вероятно, въпросният човек беше богат и успешен рекламен агент и едва ли щеше да се премести в някой сбутан квартал на Сидни.

— Имаш ли представа къде се намира?

— Мосман.

— В Мосман е много хубаво — отвърна Патрик, — големи къщи, много скъпи, прекрасни плажове.

— Така ли? Въпреки това трябва да огледам. Ти откъде познаваш Сидни толкова добре?

— Преди четири години идвахме на почивка със семейството. Бианка имаше тук леля и отседнахме при нея. Пътуването беше много приятно — обясни той и споменът го върна към безкрайните дни на слънчевите плажове, бодибординг с децата, риба на скара — почти на всеки плаж имаше барбекю, — обикаляха Блу Маунтънс в каравана, наблюдаваха сърфистите на Бонди, които летяха по огромните вълни, ходиха на рок концерт на стадион «Олимпик» и на детски концерт в операта, двамата с Бианка се качиха на Харбър Бридж — наистина невероятно, — видяха китовете далече навътре в морето… като си спомняше, имаше чувството, че това са били времена на неземно щастие, когато не са имали никакви грижи. Не помнеше да е бил по-щастлив някога. А когато Фърги, едва на седем по онова време, помоли да се преместят да живеят тук, той почти се изкуши да обмисли подобен вариант. Бианка, замаяна от няколко чаши австралийско шардоне с дървесен привкус, дори каза защо не, защо да не отделят две години, за да си поживеят, докато децата са малки.

Здравият разум обаче надделя; те се върнаха у дома, започнаха отново работа, училище, задълженията си бяха същите, Бианка се отдаде на кариерата си, той се върна на сигурната си работа, която му гарантираше безпроблемно бъдеще и затова сега проклинаше здравия разум, който ги беше довел до сегашното положение.

Погледна Сол и усети, че е мълчал дълго.

— Извинявай — каза той.

— Няма нищо. Всичко е наред.

Последва ново мълчание; след това Патрик заговори и остана удивен, че задава подобен въпрос.

— Зле ли е разводът?

— Доста — призна Сол.

— Замислям се за развод.

— И защо?

С него се говореше безпроблемно. Нямаше съчувствие, нямаше и изненади. Тъкмо затова бе толкова приятно да се работи за него. Той просто беше — как се казваше? — занимаваше се само с основните неща. Всичко останало приемаше за маловажно. А прословутото му неумение да лъже…

— Защото вече не върви. За брака говоря.

— Да, това е единствената основателна причина. Жалко. Малко ме изненада. Двамата ми се струвахте страхотна двойка.

— Бяхме — потвърди Патрик — наистина страхотна. Само че… тя се промени.

Последва мълчание, в което Сол обмисляше чутото.

— Заради работата й ли? Тя е доста натоварена. Не съм сигурен дали аз ще успея да се справя с нея.

— Да, работата има голям принос.

— Само че при нея винаги е било така, нали?

— Да, но този път е различно. Трудно ми е да го обясня. Имам чувството, че я поставя на първо място. При това без много да се замисля. Вместо да са равнопоставени, ако може така да се каже.

— Може работата да е различна.

— Работата си е работа — отвърна Патрик.

— Наистина ли? Това ли е мнението ти, откакто работиш за мен?

Патрик бе обзет от паника. Да не би да обиди Сол, да не би той да си помисли, че омаловажава работата?

— Не! Не, разбира се.

— Добре — отвърна Сол.

Последва ново дълго мълчание, докато Патрик отпиваше от великолепния шираз, който Сол беше поръчал.

— Нещо друго?

— Струва ми се, че тя може… не, сигурен съм, че има извънбрачна връзка — избъбри той. Чу собствения си глас, почти непознат, много спокоен, много остър.

— Ясно — отвърна напълно спокойно Сол. — Е, човек се усеща.

— Така ли? Досега не ми се беше случвало.

— Ясно. Имаш късмет. Знаеш ли с кого?

— Не. Нямам представа, въпреки че имам известни подозрения.

— Аха — започна Сол. — Работата е там, Патрик, че… Господи, трудна работа. Работата е, че аз знам със сигурност, че тя няма…

Щом се качи в стаята си, Сол позвъни на Бианка.

— Здрасти — започна той.

— Здрасти, добре ли си?

— Добре. Не мога да говоря дълго, разговарям с Патрик.

— И аз не мога. Патрик… той добре ли е? Какво стана?

— Много неща — отвърна Сол. — Слушай сега. Трябва да поговорим веднага щом се върна в Лондон, защото е доста… сложно е.

Ако не му го беше казал Сол, Патрик нямаше да повярва. Щеше да реши, че става въпрос за безплоден опит да го накара да се почувства по-добре или просто иска да замаже нещата, да скрие нещо, което той знае, а Патрик не знае. Само че всички бяха наясно, че Сол не лъже. Просто не умееше. Носеха се легенди за легендарната му неспособност, за бъдещи клиенти, които се отказваха още на първата среща, за обидени жени, които се опитали да флиртуват с него, за гневна размяна на реплики със служители, за грубо отказани интервюта с журналисти, като всичко се казваше рязко и грубо в отговор на въпроси, които хората смятаха, че са напълно разумни или дори задължителни в социалните контакти.

Джонджо бе предупредил Патрик за това и на няколко пъти Патрик бе наблюдавал подобни прояви.

Значи, след като Сол твърдеше, че Бианка няма извънбрачна връзка, че никога не е имала, значи е така. Оставаше, разбира се, вероятността Бианка да е излъгала Сол, но като знаеше колко задълбочено и интимно разговаряха, това бе много малко вероятно. Нейните думи, че просто няма време, но и че никога не е искала, придаваха автентичност на историята. Това бе толкова типично за цялостното й отношение към живота, съвсем в неин стил и въпреки че му се стори малко обидно, помисли си кисело Патрик, това го окуражи в много насоки.

Очевидно двамата със Сол бяха водили странен разговор; той не очакваше тя да заговори пред някого за състоянието на брака им, както и не очакваше Сол да попита дали има извънбрачна връзка — това намекваше за интимност между двамата, която бе притеснителна. Както и да е, важното бе, че Бианка нямаше връзка, може и да беше виновна за други неща, но не и за това. Сега вече не знаеше какво изпитва към нея, нито дали все още я обича, също така не знаеше какво да прави.

На връщане седеше в самолета, поставил лаптопа си на масичката, файловете — пръснати на пода пред него, извиняваше се непрекъснато на хората, които ги прескачаха или се спъваха в тях и ги разпиляваха, търпеливо ги подреждаше отново и се връщаше към цифрите, които Дъг Дъглас му беше дал, само и само да не мисли колко е нещастен. Не се получи. И файловете, и лаптопът, и цифрите му бягаха, а той мислеше единствено какво да каже на Бианка, когато се видят, и какво ще му каже тя.

Същата сутрин Тод Марчънт си взе почивен ден от все по-трескавите подготовки за представянето на продукта на империята «Фаръл». Вече бе пресрочил времето за рекламата, но знаеше, че въздействието, което ще предизвика, ще окаже на агенцията му много повече добро, отколкото предпазливият подход и работата с други клиенти. Един от другите клиенти обаче, верига малки супермаркети, непрекъснато негодуваха заради забавянето от «Флин Марчънт» като цяло, а шефът на веригата, някой си Нийл Фулъртън, бе казал на Тод, че ако не си размърда задника и не се яви в офиса му в Лестър, да смята, че агенцията му губи клиент.

Тод се съгласи да отскочи до Лестър след два дена и нареди на секретарката си, изключително работливо и умно момиче, Пади Логан, да наглежда всичко в негово отсъствие и ако изникне нещо, което и се стори важно, да се посъветва с Джак Флин.

И както всичко беше добре организирано, бебето на Джак започнаха да го мъчат зъби същата вечер, а майка му получи разстройство и каза на Джак, че няма начин да се грижи за детето през следващите двайсет и четири часа, така че поне този път било редно да постави семейството си на първо място, вместо да дундурка агенцията, и да си остане вкъщи, за да поеме полагаемата му се отговорност. Джак, изтощен от безсънната нощ, реши, че това не е чак толкова лош вариант, и се съгласи.

Тъй като само те двамата в агенцията бяха наясно със сложните взаимоотношения във «Фаръл» и с представянето в глобален мащаб и само те бяха наясно с кого може да споделят информация, не беше никак чудно, че Пади Логан направи точно както и беше казано, когато лейди Фаръл, която звучеше много помпозно и страховито и очевидно заемаше важен пост в търговска къща «Фаръл», й позвъни и я попита за подробности около предстоящата кампания.

— И не ме оставяйте да чакам или нещо подобно. Искам всичко черно на бяло да ми се изпрати по куриер, без всякакво отлагане. Ясно ли е?

Пади Логан отвърна, че е пределно ясно.

Куриерът пристигна в търговска къща «Фаръл» малко преди единайсет. Кристин прие пакета на рецепцията и го предаде на Атина.

— А, да, много ти благодаря, Кристин. Може би това ще изясни нещата… но признавам, че съм малко объркана… Мили боже, какво е това? Какво е това?

«Това» и се стори пълна безсмислица и означаваше, че цялото медийно представяне на «Фаръл» — с изключение на парфюма — се състоеше от онлайн презентация, която започваше в сряда, трийсети май и продължаваше безкрайно…

Някои неща можеха да бъдат обяснени, каза си тя, като например часовника, и това бе напълно разбираемо, но останалото? Напълно необяснимо.

Какво означаваше всичко това? Защо никой не си беше направил труда да й го обясни или дори да го обсъди с нея? Какво щеше да означава това от гледна точка на рекламата? Болка и бяс разкъсваха Атина, тя се почувства пренебрегната, отритната и най-вече подценена.

Потърси Сузи Хардинг по вътрешната линия, но Сузи я нямаше. Секретарката, Вики Филипс, каза, че щяла да се върне след час. Вики беше завършила английска филология и бе на мнение, че тази работа е под нивото й.

— Ще й кажа да ви позвъни, лейди Фаръл.

— Кажете й да дойде в моя офис. Да не е по-късно от единайсет, ако обичате. Ще ходя на обяд с лорд Фиърън. Той е много важен и влиятелен собственик на вестници, както сигурно много добре знаете.

— Разбира се — отвърна Вики, която нямаше представа. — Не съм сигурна дали ще се върне дотогава.

— Съветвам ви да намерите начин да я върнете. Ако иска да запази работата си. Междувременно имате ли някаква подробна информация за представянето? По мое време тези материали се разпространяваха и обсъждаха много преди събитието.

— Разбира се, но нали знаете, тъй като е толкова различно от всяко друго представяне…

— Различно ли? В какъв смисъл?

— Тъй като времето ни притиска, а блогърският аспект е толкова важен… — Вики неочаквано млъкна. Самата тя знаеше съвсем малко за рекламната кампания, освен че щеше да бъде изцяло проведена онлайн, че всичко е строго поверително и няма да започне по-рано от седмица. Много се дразнеше, че Сузи не я смята за достатъчно важен член на екипа си, за да й довери подробностите, освен това й повтаряха много пъти, че дори малкото, което знае, е строго поверително и не бива да споменава за него пред когото и да било от фирмата.

Но лейди Фаръл сигурно знаеше всичко. Нали все още бе шеф на фирмата, каквото и да разправяха хора като Джемайма. Вики беше от малкото във фирмата, които не бяха във възторг от Джемайма и смятаха, че превъзхождаха другите в интелектуално отношение. Дипломата на Джемайма по психология от Нотингам не можеше да се сравнява с нейната по английска филология от Оксфорд. А пък твърденията и че Бианка била numero uno[1] в търговска къща «Фаръл», а не лейди Фаръл, създателката — и жива легенда в тази индустрия, — и се струваше твърде арогантно.

— Извинете за момент, лейди Фаръл, знам, че Джемайма има пълната информация за пиар кампанията. Ще я попитам дали има нещо против да дойде при нас и да ви запознае. Сигурна съм, че вече разполагате с цялата налична информация.

— Госпожице Филипс — заговори Атина с леденостуден глас. — Уверявам ви, че не съм свикнала да ме пренебрегват. Няма да търпя подобно отношение. И няма да позволя да ме запознават с положението две секретарки. Ще чакам завръщането на госпожица Хардинг. Повикайте я веднага, ако обичате — на мига, — и й кажете да дойде в кабинета ми. Благодаря ви.

Сутринта, докато отиваше във «Фаръл», Лара мислеше за невероятното си щастие. И тя, също като Бърти, не беше запозната с истинското петзвездно щастие, а то се оказа прекрасно. Придружаваше я навсякъде, независимо къде беше. Будеше се с него, отиваше на работа с него, ходеше на срещи с него, готвеше вечеря за себе си и Бърти с него, лягаше си с него и сякаш разнасяше безценно съкровище, което нямаше равно на себе си. Все още бе малко изненадана от него.

Предстоеше дълъг път; разводът му беше на ранен етап и Присила създаваше какви ли не трудности. Засега се налагаше да са разделени през седмицата. Опита се, ала не успя, да убеди Бърти да остане в Лондон; той обясни, че за пръв път получавал работа благодарение на собствените си качества, а не защото е от това семейство, затова тази работа била много важна за него. Лара трябваше да се примири.

Освен това беше напълно възможно двамата да спрат да се възприемат като съвършени, като идеалната двойка. Наричаха тези периоди медени месеци. Тя обаче не вярваше в това.

Лара не си позволяваше да мечтае за истински медени месеци. Нямаше начин Бърти Фаръл да се ожени за нея. Това бе просто немислимо. Първо, как би реагирала лейди Фаръл на това? Щеше да се ужаси, да се опита да забрани подобна стъпка. Каро също нямаше да остане очарована. Както и надменният й съпруг. Но пък една сватба щеше да е невероятно забавна.

Лара се стегна. Това нямаше да го бъде. Тя дори не искаше да се случи. Беше ненужно, невъзможно, тя вече бе минала по този път, беше се опарила.

Влезе в търговска къща «Фаръл», качи се в кабинета си и включи компютъра. В същия момент Сузи се втурна пребледняла и ококорена.

— Господи, Лара, добре че си тук. Случило се е нещо ужасно, просто немислимо и нямам представа какво да правя.

Мислите на Лара се застрелкаха в различни посоки: фабриката е изгоряла и заедно с нея цялата нова гама, глобалният уебсайт се е сринал и няма начин да се оправи, редакторите на лъскавите списания са обявили масов бойкот на всички продукти на «Фаръл»… Само че онова, което Сузи й каза, бе също толкова лошо. И нямаше начин да се справят с проблема.

— Тя е толкова… побесняла — каза Сузи, толкова притеснена, че едва дишаше. — Просто не знам какво да правя. Кажи ми какво да правя. Като че ли някой може да направи нещо. Тя е направо невъзможна.

— Сузи… — прекъсна я Лара, доколкото можеше спокойно, защото се подразни от държанието и. — Сузи, не ми казвай, че си изненадана.

— За кое? Че се държи невъзможно ли? Не, разбира се. Само че от това не ми става по-лесно да се справя.

— Какво казва Бианка?

— Не знае. Отишла е някъде и не мога да се свържа с нея. Не вдига телефона. Много странно, напълно нетипично за нея. Джемайма дори не успява да получи отговор с техния сигнал за спешни случаи.

— Това пък какво е, за бога? — попита Лара.

— Нещо шантаво, например снощи гледах откачен филм. Никой няма да се сети за какво става въпрос и така външни лица няма да се възползват. А имаме обяд с лорд и лейди Браунли, с Джес и Тамзин в «Риц». Мислиш ли… Както и да е, става още по-зле. Лейди Фаръл щяла да обядва с лорд Фиърън, също в «Риц»! Това е просто невероятно.

— Господи — отвърна Лара, — но защо? Защо й е да обядва с него?

— Били стари приятели. Обзалагам се, че ще му издрънка всичко, не само за кампанията, ами как е била прекарана, как се отнасят към нея като към второразреден играч, как никой вече не обръща внимание на мнението й… представяш ли си какъв материал ще излезе. Ще ни очерни повече и от дявола.

— По дяволите! — възкликна Лара. — Как е разбрала?

— Щурмувала е цитаделата. Първо агенцията, а след това се е прехвърлила тук, изплашила е всичко живо. Бях навън, но когато се върнах, стана ясно, че трябва да й кажа.

— Тя какво каза?

— Нищо. Просто излезе. О, Лара, това е истински кошмар. Как ми се иска да се свържа с Бианка! Освен ако не е катастрофирала, не мога да си представя какво прави в момента.

— Я, стига! — сряза я Лара.

— Джемайма казва, че сигурно е нещо, свързано с децата.

Джемайма, както винаги, се оказа права.

В това нажежено утро Бианка реши да закара Мили на училище, където нейният клас организираше училищното тържество.

— Знам колко си заета в седмицата преди представянето — заяви Мили, — но би било чудесно, ако дойдеш.

— Разбира се, че ще дойда, миличка. Нищо не може да се скапе на този етап, а ако все пак се обърка, не мога да направя абсолютно нищо. Освен това искам да те видя на събранието. Ще представиш ли нещо свое?

— Както може да се предполага, темата е диамантеният юбилей, ще има песни и разни други неща. Аз ще прочета нещо. От Шекспир, нали знаеш, за «остров скриптоносец»? Прекрасно е, въпреки че никак не ми се искаше, все още гледам да не съм на показ, но пък всички гласуваха за мен. Странна работа — добави тя и гласът и прозвуча по-остро.

Бианка я погледна. Тя не беше невинното, щастливо дете отпреди една година. Беше станала по-упорита, дори цинична, а изражението й издаваше предпазливост. Никога нямаше да преживее случилото се, а то беше отвратително. Бианка също така знаеше, че никога няма да се освободи от чувството на вина, желанието да разпитва и да помогне. От друга страна, Мили беше научила много, най-малкото как да се защитава и всички бяха единодушни, че куражът й е забележителен. Все пак и нещо хубаво в тази история.

Остави Мили пред училищната порта, паркира и след това влезе, изключи си телефона, дори не помисли да изключи само звука; искаше да насочи цялото си внимание към Мили.

Когато стигна пред вратата, чу стъпки зад себе си, някой я повика. Оказа се, че е Ники Мейпълтън.

— Бианка! Много се радвам да те видя.

— И аз — отвърна Бианка, гласът й прозвуча толкова студено, че можеше да прониже кожа дори по-дебела от тази на Ники.

— Жалко, че момичетата не се виждат напоследък — каза Ники, — но тази фаза на срамежливост, през която преминава Мили, е често срещано явление.

— Срамежливост ли каза?

— Да. Кари разправя, че била станала болезнено срамежлива, отказвала да излиза с когото и да било.

— Това ли ти разправя Кари? — попита Бианка. — Невероятно. Няма такова нещо, Мили е съвсем добре. Няма и следа от срамежливост.

— Ами… добре. — Ники Мейпълтън вече не изглеждаше толкова сигурна в себе си. — Разбрах, че била станала манекенка. Много вълнуващо.

— Единствено за приятелка на семейството — отвърна Бианка — и за да се позабавлява. Не бих допуснала да продължи. Това е кошмарен свят — добави тя и се усмихна мило на Ники Мейпълтън, някогашния супермодел. — Пълно е с противни личности.

— Има и такива. Както и в твоя свят. Е, аз трябва да вървя и да поздравя някои хора, така че би ли ме извинила… Ще се видим по-късно. Мили трябва да ни дойде на гости, ако се чувства по-добре. Много бяхме разочаровани, че не дойде в Париж за рождения ден на Кари.

— Да, много жалко — отвърна Бианка, — стори й се забавно, но предпочете нещо по-интересно същия уикенд…

Мили чете прекрасно и Бианка усети, както винаги, че в гърлото й засяда буца. Последваха обичайните песни, пана, молитви (кратки), след това момичетата се заизнизваха навън. Не можеше да повярва, че всички са участвали в конспирацията да превърнат живота на Мили в неподправен ужас. Кари, прекалено красива и самоуверена, я забеляза и й прати въздушна целувка. Бианка я изгледа студено.

Беше почти единайсет, когато потегли, след като отказа цял куп покани за Мили; незнайно защо не й се връщаше в офиса. Там със сигурност щеше да има паника и тя нямаше да изтърпи. Нивото на стреса й бе толкова високо от толкова време, че имаше нужда от малко спокойствие и мисълта да остане тук още малко й се стори неустоима. Точно така, щеше да остане тук още малко време.

Освен това трябваше да мисли много, не на последно място за Патрик и за невероятното нещо, което бе направил Сол — нима всичко се бе случило само преди двайсет и четири часа? Тя остави телефона изключен и се изненада на себе си, като се отби в «Питър Джоанс» да разгледа платовете за завеси и се изненада, още повече че това погълна цялото й внимание, а след това седна в едно кафене, изпи чаша плодов сок и тогава си каза, че е крайно време да включи телефона. В следващия миг я заля вълна от есемеси и гласова поща, като най-шокиращото съобщение беше от Джемайма, която казваше, че снощи била гледала невероятен филм, и още едно от Сузи, обзета от паника, която настояваше, че трябва незабавно да говори с нея.

— Господи, утрото беше истински кошмар — оплака се Джемайма, когато тя най-сетне й звънна.

Флорънс довършваше витрината на Магазина за юбилея, когато Атина позвъни.

— Флорънс, трябва да поговоря с теб за нещо. Много е важно. Изключително разстроена съм и съм сигурна, че и ти ще бъдеш, когато научиш. Идвам веднага. Бих те помолила да дойдеш, но ще обядвам с лорд Фиърън в «Риц», така че е по-удобно аз да намина.

Страхът, който измъчваше Флорънс цял живот, откакто Корнилиъс я целуна за пръв път в таксито преди много години, връхлетя с нова сила. Някой бе казал на Атина, че двамата с Корнилиъс са имали връзка, или че са заподозрели подобно нещо и сега Атина се канеше да разпитва Флорънс, или някой беше казал на Атина за наема за Баркли Аркейд, който Флорънс притежаваше…

— Добре, Атина — каза тя, — ще поговорим в приемната. Ще сложа табелка «Затворено», въпреки че Бианка не одобрява.

— В такъв случай — нареди Атина — сложи десет табели!

Флорънс чакаше на горния етаж, когато Атина пристигна.

Наистина изглеждаше разстроена.

— Сядай, Атина. Чай?

— Какво? Не. Добре, може би. Благодаря — добави тя, опитвайки се да бъде любезна, докато Флорънс й подаваше чаша чай. Флорънс вече не беше толкова ужасена, че ще говорят за нещо.

— Какво има, Атина? Какво те тревожи?

— Дори нямам сили да говоря по този въпрос! О, Флорънс, сложила си захар, а много добре знаеш, че не обичам.

— Извинявай, вземи моя.

— Така е по-добре. Много е слаб. Слушай сега. Току-що открих, че е планирана внушителна рекламна кампания за представянето на новата гама и тя ще се проведе изцяло в нета, или както там се нарича това нелепо нещо. Ще бъдат инвестирани огромни суми и — не си чула най-шокиращото — на мен не са ми казали абсолютно нищо, дори не са ме попитали за мнението.

— Ясно — отбеляза Флорънс.

— Изобщо не ти е ясно. Винаги си имала проблеми с търговската страна на нещата. Положението е много сериозно, Флорънс. Явно мнението ми не значи нищо. Трябваше да изтърпя какво ли не в ръцете на тези хора, но това надминава всичко. Нима не разбират, че ако не бях аз, нямаше да има търговска къща «Фаръл»? Няма друг случай да са се отнасяли към мен с подобно пренебрежение. Те, разбира се, се опитаха да обяснят, казаха, че никой не бил знаел, освен някои от ключовите играчи. Ключови играчи! Че кой е по-ключов от мен? Не мога дори да си представя какво би казал Корнилиъс.

— Разбирам кое те е разстроило, Атина. Сигурна съм обаче, че те знаят какво правят и необходимостта всичко да е конфиденциално…

— Я, стига, Флорънс! — прекъсна я Атина и остави чашата. — Не ми казвай, че знаят какво правят. Най-малкото виж провала с парфюма. Какво щеше да излезе от тази работа, докъде щеше да стигне цялата конференция без мен? Кой даде име на «Колекцията», кой даде идея за палитрите? Виждам, че с теб само си губя времето. Понякога, Флорънс, се питам дали изобщо разбираш нещичко от този бизнес, освен да броиш опаковките в Магазина и да се грижиш за витрината.

— Не е честно, Атина. Разбирам много от бизнеса. Работя за «Фаръл» почти от самото начало и съм почти толкова част от него, колкото и ти.

— За бога — каза Атина, — ти май имаш прекалено високо мнение за себе си и за ролята си във «Фаръл». Още малко и ще ми кажеш, че си знаела за нелепата кампания.

— Всъщност — отвърна Флорънс — знаех.

Петдесет години обиди и ревност се уталожиха, замлъкнаха при изговарянето за тези две безопасни думи.

[1] Номер едно (ит.). — Б.пр. ↑

Петдесет и седма глава

— Флорънс, тя все още ли е при теб? — гласът на Бианка прозвуча властно.

— Не, тръгна към «Риц». Бианка, много се извинявам…

— Флорънс, вината не е твоя; аз я подцених, както обикновено.

— Да, но ми се струва, че аз влоших нещата още повече. Трябваше да се престоря, че и аз не знам. Тя много се ядоса.

— Може и така да е. Но погледът назад към миналото е прекрасно нещо, както и разните там други клишета. Сигурна ли си, че ще му каже?

— За кампанията ли? Убедена съм. Единственото, което може да ни спаси, е, че не разбира напълно какво ще се прави.

— Сега вече ти я подценяваш.

— Може. Но със сигурност ще подчертае колко зле си се отнесла ти към нея, ще те обвини, че я пренебрегваш, при положение че фирмата е създадена от нея, че търговска къща «Фаръл» едва ли е щяла да просъществува без нея и… не е нужно да продължавам, нали?

— Да, ясно, няма да излезем от това положение обвити в ароматен облак от рози. Това е чудесна история за някой от журналистите на Фиърън. А тя ще представи нещата по възможно най-драматичния начин. Господи. Трябва да се опитам да поговоря с нея. По щастливо стечение на обстоятелствата — или може би нещастно, аз ще обядвам в същия ресторант със семейство Браунли. Тя сигурно ще се възползва и от този факт.

— Предполагам, че ще отиде рано — предупреди Флорънс. — Излезе оттук бясна и изфуча в онази посока. Каза, че ще отиде пеша — пътят е точно три минути — и едва ли ще отиде на пазар или в «Старбъкс» да пие кафе. Готова съм да се обзаложа, че е в «Палм Корт» или в тоалетната. Ще се цупи известно време там и ще обмисля какво да каже.

— Това, Флорънс, е безценна информация. Не се тревожи, че си й казала, че знаеш. Би била истински ангел, ако се беше въздържала. Сигурно си изпитала огромно удовлетворение.

Флорънс знаеше, че ще помни изражението на Атина, докато е жива, но отрече да се е поддала на подобни чувства.

— Лъжкиня — каза Бианка.

На страничния вход на «Риц» се беше събрала малка група фотографи. Вероятно бяха разбрали, че Джес ще бъде там. Славата й полетя, откакто съобщиха за новия филм. Господи. Атина сигурно щеше да се опита да се възползва от присъствието им. Трябваше да я намери по най-бързия начин…

Не беше в «Палм Корт», нито в ресторанта. Оставаше дамската тоалетна. Бианка си пое дълбоко дъх и слезе по стълбите, а след това отвори предпазливо вратата. Атина се беше настанила пред едно от огледалата и се гримираше. Личеше и че е плакала…

— О — възкликна Бианка, — лейди Фаръл. Как сте?

— Не желая да разговарям с вас — отвърна Атина.

— Много се извинявам…

— Затова пък има предостатъчно да споделя с лорд Фиърън.

— За какво?

— О, за бога! За отвратителния начин, по който се отнасят с мен. За вашата арогантност. За това колко отритната ме карате да се чувствам. Как сте предпочели да пренебрегнете знанията и опита ми, да ме изместите от поста ми, да ме направите на пълна глупачка…

— Лейди Фаръл, съвсем не съм имала подобно намерение.

— Не мога да повярвам. Допуснахте огромна грешка, госпожо Бейли, като се опитахте да се възползвате от миналото, от наследството на Фаръл и като пренебрегнахте единствения човек, отговорен за всичко това. Ами нелепата рекламна кампания — сигурна съм, че лорд Фиърън ще прояви огромен интерес към нея. Искам читателите му първи да научат. Не че това е удачен избор за представянето на козметични продукти, макар да разбирам, че е много новаторски.

— Лейди Фаръл — заговори Бианка. Никога досега не бе подбирала думите си толкова внимателно, — много се извинявам, че се чувствате по този начин, наистина много се извинявам.

— А как очаквате да се почувствам? Когато си помисля как щеше да се почувства съпругът ми, колко щеше да се ядоса заради отношението към мен — да ме види принизена до… — Тя се поколеба, очевидно несигурна до какво точно е била принизена. — До такава степен. Той не би търпял подобно отношение, повярвайте ми. Когато лорд Фиърън научи, а той е голям приятел и на двамата, знам, че ще остане не по-малко шокиран. Моля ви, не си въобразявайте, че ще ме разубедите.

Тя се обърна към огледалото и започна да си слага руж. Изглеждаше великолепно, каза си Бианка, цялата облечена в бяло, сребърната и коса безупречно сресана, диамантите искряха. По нищо не приличаше на изпълнена с мъка жена, която е била отхвърлена по някаква причина. Помисли си, че когато остарее, би искала да изглежда точно като нея, елегантна, красива, самоуверена. Това беше много по-удобна роля. Бианка се досети какво трябва да направи.

— Лейди Фаръл, простете ми, но…

В този момент гардеробиерката излезе от стаичката в дъното, където имаше кабинки; прочисти гърлото си, усмихна им се и взе от чинийката оставените монети.

— Какъв прекрасен ден, нали, дами? — обади се тя.

— Наистина — усмихна се Бианка, докато Атина я стрелна толкова злобно, че щеше да настъпи мълчание дори на абитуриентски бал, след което се обърна отново към огледалото. Бианка погледна часовника си. Един без двайсет. Не разполагаше с много време.

Влязоха две жени с кожени палта и обилно полети с лак коси, погледнаха ги и влязоха в кабинките.

— Аз не бих търпяла подобно нещо — провикна се едната.

— Знам — отвърна другата, — но имам нужда от него. Много е важно.

Кой ли е той, запита се Бианка. Готвач? Шофьор? Съпруг? Както и да е, нямаше време за губене…

— Лейди Фаръл — заговори отново тя. — Опитайте се да видите нещата от моя гледна точка. Стараех се да работя с вас, благодарна съм ви за «Страстно» и… за рекламната кампания за парфюма. Копнеех да сте моя приятелка.

Атина я стрелна с изпепеляващ поглед.

— Приятелка ли? — каза тя. — Приятелка? С вас?

— Да. Защото искрено ви се възхищавам. И на стила, и на таланта ви, и на… та вие сте легенда. Когато разбрах, че ще работя с вас, бях толкова развълнувана, че нямах търпение да се срещнем. Никога няма да забравя първия път, когато се видяхме, вие изглеждахте великолепно в червеното сако… — Господи, дано наистина да е било червено, тя едва ли помнеше! — И си мислех, че един ден искам да съм като вас, на вашето място.

— Много малко вероятно — каза Атина.

— Сигурно. Убедена съм, че се радвате, че сте такъв пример.

Двете жени излязоха, погледнаха многозначително седналите Бианка и Атина и разбраха, че нито една от тях няма да помръдне от мястото си. Очевидно се налагаше да си разделят мястото пред последния умивалник и да се навеждат напред, за да си сложат червило. На излизане оставиха две монети от по петдесет пенса в чинийката и жената ги прибра. Сигурно си помисли, че ще кажат на другите да оставят съвсем малък бакшиш.

Тя седна отново и извади плетка.

— За внучката ми — обясни тя, — първата, тя…

Атина я погледна.

— Бихте ли ни оставили — попита тя.

Жената не помръдна. Беше много трудно човек да сдържи смеха си. Бианка сведе поглед към ноктите си, огледа обувките и се запита какво да прави.

— Помолих ви да ни оставите — настоя Атина. — Имаме да обсъждаме важен въпрос.

— Но, госпожо…

— За бога. Трябва ли да повикам шефа ви? Помолих за пет минути тишина и спокойствие.

Жената я зяпна, след това излезе послушно. Атина остана да гледа след нея, накрая премести очи към Бианка.

— Продължете, ако обичате?

Значи бе успяла да привлече вниманието й. Това бе важно.

— Ако бях на ваше място, не бих искала хората да ме възприемат като човек, чието време е изтекло, като човек, който съвсем не е в крак с времето.

— Моля?

— Не ме разбирайте погрешно, лейди Фаръл. Вие не сте такава. Помните ли как всички ви слушаха с отворена уста на конференцията, как си казваха, че сте невероятна. Да предположим обаче, че статията на лорд Фиърън или на някой от редакторите му, с когото ще разговаряте, представи нещата от своя гледна точка. Хората може да решат, че са се отнесли зле към вас, но с основателна причина. Това все пак е реална възможност. Вместо да ви приемат като движещата сила във фирмата и в света на козметиката, някой незапознат с нещата може да си помисли, че една от движещите сили на фирма «Фаръл» — не, единствената движеща сила, която буди възхищение и завист у хората — е достойна за съжаление.

Последва дълго мълчание; Атина срещна погледа й и в него се появи изражението, което Бианка помнеше от първата среща във «Фаръл», осъзнаването, че две влиятелни жени имат нужда една от друга. Последва дълго мълчание.

— Какви глупости! — възкликна накрая Атина.

Едва когато тръгна към масата си в два и половина, последвана от лорд Фиърън и всички в ресторанта се обърнаха след нея, Атина заговори:

— Лорд, Фиърън, това е Бианка Бейли, изпълнителният ни директор. Работим в много близко сътрудничество в кампанията, за която ви разказвах…

Бианка разбра, че е спечелила.

Патрик се беше прибрал. Децата му липсваха, беше му дошло до гуша от хотели, от петзвездния разкош с изглед към пристанището на Сидни, а да се върне в «Травълодж» близо до Тауър Бридж му се струваше истинска лудост.

И двата хотела бяха безлични; сякаш нарочно обзаведени монотонно, независимо дали са луксозни или обикновени, непрекъснато караха човек да се чуди защо е избрал подобно място. Нямаше начин да отвориш прозореца за глътка чист въздух, а обслужването, макар и безупречно, действаше дразнещо и неприятно.

Беше му писнало да е сам. Извън времето, прекарано със Сол, което, меко казано, си имаше недостатъци, и с Дъг Дъглас, той бе съвсем сам в продължение на седмица. Първата вечер, когато си поръча румсървис, беше приятна, истинска глезотия (че какво по-хубаво от сандвич, половин бутилка кларе и всички епизоди на «Момчетата от Мадисън авеню» или датския политически сериал «Берген»?), но този режим започна да го отегчава на четвъртия ден и му напомни колко е самотен, а пък пътуването със самолет си беше чисто и просто замаскиран румсървис. Последваха други филми, още кларе, нови любезност и прозорци на различни места, които не се отваряха.

За пръв път Патрик се замисли, че самотата на новата му работа е проблем…

Прибра се вкъщи малко преди дванайсет на обед. Соня бе така любезна да не се изненада, че го вижда, и предложи да му направи омлет. Децата бяха на училище, Мили и Руби щели да спят у приятелки, Фърги се канел да ходи на кино с приятел, а Бианка щяла много да закъснее. Очевидно за компания не можеше и дума да става!

Патрик отказа омлета, направи си чаша кафе, след това отиде в кабинета, отвори широко прозорците и се отпусна на канапето. Не биваше да го прави, след като беше слязъл от дълъг полет, по-добре беше да излезе и да се разходи с бърза крачка, но нямаше причини, за да остане буден. Можеше да почете и… да погледа телевизия и… Заспа пет минути по-късно.

— Работата е там, че повече не мога да го държа на работа — обясняваше Сол, докато смачкваше кутията от сандвича, купен от «Маркс енд Спенсър». Беше я отворил преди по-малко от минута и вече насочваше вниманието си към кен с кола. Двамата седяха на пейка на южния бряг, над тях се издигаше огромното туловище на националния театър. Беше й казал, че има нужда да поговорят, и се разбраха, че това е най-анонимното място, което могат да изберат.

— Въпреки че не мога да си обясня защо ни трябва анонимност — отвърна гневно Бианка. — Ние нямаме любовна връзка.

— Така е. Понякога ми се иска да имахме.

— Сол!

— Ти не искаш ли?

— Честно ли? Не.

— Много ласкателно.

— Беше самата истина. А и много добре знаеш, че нямаме време.

— Това е моя реплика — ухили си той.

— Да, но е добра.

— Съгласен съм.

— И е истина. Само че не разбирам защо да не можеш да работиш с него. Той обожава да работи за теб, ти казваш, че е най-добрият аналитик, който си имал…

— Да, но съм спал с жена му, а след това го излъгах, че не съм.

— Така е. Да, така е.

А пък тя беше спала с шефа на Патрик. Не че това я измъчваше. Сигурно беше кофти човек — студена, невярна, лицемерна. Това вече я правеше лош човек. Може би защото се случи в Ню Йорк, може би защото беше потънала в работа — това потвърждаваше думите на Сол, — случката остана далече от истинския й живот. Беше просто час извън действителността, все едно бе гледала завладяващ филм, все едно бе прочела интересна книга и макар да не бе обвързана емоционално, се оказа плашещо лесно да следват плана, за който се бяха разбрали, да теглят чертата и да продължат напред. Не че Сол не означаваше нищо за нея, напротив. Той се беше превърнал в безценен приятел и съюзник, почти колега, част от живота и в офиса; тя държеше на него, при това много, наслаждаваше се на компанията му, възхищаваше се на изключителния му ум. Но не беше подходящ за любовник; за един невероятен следобед беше супер, ала след това книгата бе затворена, екранът потъмня и тя си тръгна — буквално и емоционално.

Не се беше виждала със Сол, а с Патрик почти не бе разговаряла през изминалите седмици. Най-сетне Патрик се бе научил да не споменава Сол, освен ако не се налагаше. Беше лесно да тегли чертата. Сол обаче го виждаше почти всеки ден. Със сигурност двамата разговаряха почти всеки ден.

— Просто не премислих — заяви с раздразнение Сол. — Това е напълно нетипично за мен.

Бианка зачака, без каквато и да било надежда, да й каже, че е била неустоима, че не е могъл да издържи на привличането, че не съжалява за нищо…

— Допуснахме огромна грешка — натърти той.

— Много ти благодаря! — каза Бианка.

— Не мога да го уволня. Не мога да му кажа да намери човек, който да му помага…

— Защо?

— Защото няма да изтърпя друг човек там. Както и да е, ще ме вземе за пълен грубиян и ще се обиди.

А по друг начин ли ще се чувства, ако му кажеш, че си спал с жена му, помисли си Бианка.

— Както и да е, трябва да се направи нещо.

— Освен ако Патрик не те напусне.

— Мислих по този въпрос. Да, това ще разреши проблема. Ако измислиш нещо, нали ще ми кажеш?

— Разбира се, Сол — увери го бързо тя. — Сигурно искаш да ускоря нещата. С развода.

— Не, не, това не е честно — отвърна той, както винаги пропуснал иронията. — Той трябва сам да го пожелае.

— Да, разбира се. Трябва да вървя. Освен ако не искаш да говорим за друго. А, да, кажи, имаш ли новини за Дикън?

— Не, тя си играе на изчакване.

— Дикън говори ли по този въпрос?

— Понякога — отвърна остро той. — Какво мислиш за представянето?

— Ужасена съм. Тресе ме. Не мога да спя, не мога да се храня, непрекъснато ми е лошо. Знам, абсолютно сигурна съм, че ще се сгромолясаме с гръм и трясък.

— Нищо подобно. Ще постигнете невероятен успех. Земята ще потрепери под краката ви — твоите и на търговска къща «Фаръл». Почти буквално. Как вървят отношенията ви с Патрик?

— Ами, не знам — въздъхна Бианка. — Не знам нито какво да направя, нито какво да мисля. Дори не знам какво изпитвам към него в момента.

— Аз обаче знам — отвърна Сол и я погледна по различен начин. В този поглед прозираше обич и нещо подобно на съжаление. — Обичаш го.

— Не съм сигурна, Сол.

— Напротив, сигурна си. Повярвай. Сега трябва да си тръгвам.

Патрик се събуди с убийствено главоболие и погледна часовника. Беше седем. Господи, чувстваше се отвратително.

Слезе в кухнята. Къщата беше тиха, Соня беше оставила бележка.

«Опитах се да те събудя, не успях. И Фърги ще се върне утре. Ще остане у Джайлс след киното. На сутринта отиват заедно на тренировка по футбол, а бащата на Джайлс ще го докара. До понеделник.»

Патрик въздъхна и си приготви супа. Изпи една бира, а след това, понеже му се пиеше още, отвори нова. Главата не спря да го боли.

Реши да излезе и да се поразходи, след това усети, че се чувства странно, и се върна в къщата, отпусна се на канапето в кабинета, решен да не си ляга, и около час гледа глупав филм. Замисли се дали да не позвъни на Бианка, но се отказа; не му се слушаха извиненията й защо няма да се прибере навреме.

От филма главата го заболя още повече. Сега вече се чувстваше кошмарно. Трябваше да изпие нещо, след това може би щеше да успее да остане буден… или дори да заспи.

Качи се на горния етаж и бръкна в сака. Точно така. Парацетамол. Трябваше му кодеин, но се стараеше да не го пие, защото хапчетата бяха силни и човек се пристрастявал към тях. Не вярваше на подобни твърдения, но Бианка се отнасяше много строго към подобни неща и му се караше, ако ги пие. Не че сега беше тук, за да му се скара, може би изобщо нямаше да се прибере. Изпи два парацетамола, а десет минути по-късно, тъй като болката се усили — приличаше на мигрена — изпи още два. Нямаше да му навредят. И без това нямаше никакви други лекарства. Малкото кафяво шишенце — винаги прехвърляше хапчетата в тях, когато пътуваше, защото заемаха значително по-малко място от огромните блистери в картонени кутии (да се добере до съдържанието бе истинско изпитание) — беше празно. Почувства се наистина много странно. Дали да не си легне отново? Излезе неуверено от банята и влезе в спалнята. Поколеба се дали да не се премести в празната стая, но там щеше да се почувства като на хотел. Стаята плуваше пред погледа му и той не беше сигурен дали ще успее да се добере до леглото. Хвърли се отгоре, все още стиснал в ръка шишенцето с парацетамол, и се замисли дали все пак да не позвъни на Бианка. Най-малкото можеше да я предупреди, че се е прибрал и е в леглото им. Тяхното легло. Не точно. Нейното легло. Господи, колко тъжно. Стана му много мъчно.

— Здравейте, това е телефонът на Бианка Бейли. Моля ви, оставете съобщение след сигнала.

Патрик прочисти гърлото си.

— Бианка, аз съм. У дома съм. Просто исках да ти кажа…

След тези думи очите му се затвориха, сякаш някой му беше сложил упойка, и той се спусна в огромната черна дупка на съня.

Бианка беше с Тод и Джак и работеше над презентацията за представянето. Решиха тя да говори за цялостната концепция, за малките магазинчета по света, за малките перлички в короната на «Фаръл», след това те щяха да поемат, първо Тод, след него Джак и да обяснят какво ще видят всички (всички ли? един, може би двама журналисти…), защото това е уникална идея, след което Бианка щеше отново да вземе думата, за да каже няколко финални изречения — тогава сигурно сайтът щеше да се срине или щеше да спре токът, или двамата журналисти щяха да решат да си тръгнат, или…

Така и не чу телефона.

След три опита, след като объркваше непрекъснато репликите си, тя заяви, че музиката, която е избрала, не й харесва и реши, че магазинът в Сингапур е ужасен.

— Изобщо не прилича на аркадата!

Тод й каза да си върви вкъщи.

— Изтощена си и не стигаме доникъде. Ще продължим на сутринта. Бианка, вече няма начин да промениш магазините, нито музиката, нали? Бианка, добре ли си?

Тя прослушваше гласовата си поща, когато по лицето и се изписа ужас.

— Не, не съм. Става дума за Патрик. Чуй, той не може да говори. Трябва да се прибера веднага.

Тод прослуша съобщението.

— Говори малко странно, но сигурно е заради часовата разлика. Да, върви, разбира се. Да повикам ли такси?

— Не, с кола съм. Дори не знаех, че се е прибрал. Аз…

— Искаш ли един от нас да дойде с теб?

— Не, разбира се. Ще ви… ще се обадя, ако има нещо… ако ми трябвате. Колко е часът? Господи! Това е отпреди два часа. По дяволите! Тръгвам, нали? Чао, благодаря.

— Сигурна ли си, че си в състояние да шофираш?

— Да, добре съм.

Знаеше, че шофира с висока скорост, безобразно бързо. Стрелката отскочи към осемдесет, деветдесет, сто и… каква беше тази светлина отзад? По дяволите, полиция, по дяволите и пак по дяволите!

Тя отби и едно ченге, което и се стори съвсем малко по-голям от Фърги, надникна през прозореца, а другият застана от другата страна на автомобила.

— Добър вечер, госпожо. Имате ли представа с каква скорост шофирахте?

— Да, знам.

— Бихте ли ми казали с колко?

Садист.

— Със сто.

— А наясно ли сте, че сте в града?

— Да, знам, но…

— Пила ли сте, госпожо?

— Не съм. Освен ако не броите кафето. Вижте, трябва на всяка цена да се прибера. Спешно е. Съпругът ми е… той е… — Какво? Какво да каже, за да не се бави повече? — Току-що се е върнал от командировка — довърши тя.

— Очевидно нямате търпение да го видите — отбеляза ченгето. Погледна другия. Тя знаеше какво означава това. Сигурно си мислеха, че е била с гадже…

— Може ли да тръгвам? Много се извинявам, че карах с превишена скорост, ще ви дам данните си, разбира се…

— За съжаление трябва да ви проверим за алкохол — реши първото ченге.

— Но аз съм пила единствено кафе.

— Длъжни сме, госпожо. Бихте ли слезли от автомобила?

Тя се подчини и слезе. Така беше по-лесно.

Най-сетне, в два и половина, се прибра, отключи, влезе, повика го и се втурна от стая в стая. В кабинета имаше празна чаша от бира, на плота в кухнята — картонена кутия от супа. Той правеше точно така, когато знаеше, че тя не гледа, загряваше супата в микровълновата и ядеше направо от кутията.

Хукна на горния етаж, затича по коридора, първо надникна в стаята за гости, след това влетя в стаята им. Той лежеше проснат на леглото, в безсъзнание.

Пристъпи към него, разтърси го, опита се да го събуди, но така и не успя; той беше, тя потръпна при тази мисъл, като мъртъв…

— Патрик, Патрик, моля те, събуди се, много те моля!

Тогава забеляза, че държи нещо в ръка; малко шишенце с… О, боже, не! На белия етикет на шишенцето пишеше «Приспивателни» с почерка на Патрик. Вътре нямаше нищо. Абсолютно нищо.

В ума й се зароиха какви ли не въпроси. Защо? Наистина ли е бил чак толкова нещастен? Защо в тяхното легло? Защо облечен? Колко беше изпил? Шишенцето беше съвсем празно. Какво да направи? Да се обади на 999 или на лекаря? Опита отново, разтърси го силно, удари го през лицето, изкрещя името му.

Обзе я чувство на вина. И вина, и паника. Наистина ли го е наранила чак толкова, че е решил да се самоубие? Сигурно бе разбила сърцето му, когато отказа да напусне «Фаръл» заради него. Да не би да е решил, че по този начин се отказва от брака им? Как е възможно да не го разбере, как е възможно да е толкова студена и арогантна? Как можа да постави себе си и кариерата си, някаква тъпа фирма пред него, пред щастието им и пред щастието на децата? Що за студено, пресметливо създание би направило подобно нещо? Такова като нея, помисли си тя, от вида Бианка Бейли, кучка, която се интересува единствено от себе си. Погледна го през сълзи, както се беше проснал на леглото им, същото легло, в което бяха преживели толкова щастие, близост, в което се бяха заливали от смях, а тя бе проливала безброй сълзи след секс. Тя го беше прогонила от това легло, от брака им и го бе накарала да сложи край на живота си.

Разплака се и посегна към телефона, за да набере 999. Беше прекалено лесно да се обвинява, времето бе от съществено значение, може и да беше вече късно… Натискаше втората деветка, когато забеляза — истинско чудо, — че той се размърда, отвори очи и захърка. Тя хвърли телефона, повдигна го на възглавниците, грабна чашата вода от нощното шкафче и го накара да пие насила.

— Патрик, Патрик, моля те, не заспивай отново! Пий, хайде, хайде!

— Остави ме… на мира — изрече завалено той. — Остави ме… върви да спиш…

— Патрик, колко изпи?

— Ааа?

— Колко приспивателни изпи? Само това ми кажи. Много е важно. Колко?

— Не… не… — Той отвори отново очи, опита се да насочи поглед към нея, след това се насили да заговори отново. — Не са приспивателни.

— Тогава какво? Патрик, не заспивай. Какво изпи?

— Пара… пара…

Тя се отдръпна и го погледна, както бе отпуснат на възглавниците. Парацетамол ли? Това ли беше изпил? Това по-добре ли беше или по-зле? Знаеше, че парацетамолът причинява ужасна вреда на черния дроб, ако остане в тялото. Можеше да умре от него също както от приспивателните…

— Сигурен ли си, Патрик? Сигурен ли си, че беше парацетамол?

— Парацетамол. Да. Вече казах. В шишенцето. Бианка… — След това заспа отново.

— Колко? Колко взе?

— Четири. Ужасно… кошмарно главоболие.

В този момент тя се досети какво се беше случило. Той пътуваше с най-различни лекарства, прехвърлени в малките кафяви шишенца, които надписваше сам. Взел е грешното шишенце и е решил, че е парацетамол. Изпил е две бири, часовата разлика го е притиснала, той винаги пие много по време на полет, бил е изтощен и сигурно объркан. Огледа се; сакът от пътуването беше на пода на банята. Тя го пребърка бързо, изхвърли нещата навън. Не намери нищо. Провери и в тоалетната чантичка, след това джобовете на сака и го откри! Там имаше още едно кафяво шишенце с етикет — да, слава богу, на него пишеше «Парацетамол». Беше права. Той беше объркал шишенцата. Седна на леглото до него и го разтърси отново; този път той отвори очи по-лесно.

— Патрик. Сигурен ли си, съвсем сигурен ли си, че си взел само четири от хапчетата? Важно е, Патрик, много е важно.

— Да, четири. Главата ми беше ужасна. Извинявай. Знаех, че ще се ядосаш.

— О, Патрик, любими мой, мили Патрик! — Тя го прегърна, отпусна го на възглавницата. Смееше се и плачеше едновременно. — О, Патрик, не съм ядосана, обичам те, много те обичам.

— Аз… — Той отново се унесе, а тя остана загледана в него, приглади назад косата му, целуна лицето му, косата, ръцете, сълзите й капеха върху него, а тя усети, че отмалява от облекчение и трябва да седне.

Телефонът й звънна; само дано не са от полицията, моля те, господи, да не са от полицията. Оказа се, че е Тод.

— Бианка, добре ли си? Патрик добре ли е?

— О, Тод, да, да, благодаря ти, и двамата сме добре — отвърна тя с разтреперан глас. Просто глупава грешка. — След това се сети за нещо. — Тод, имаш ли представа дали четири приспивателни ще създадат проблеми? Взети са заедно, дали ще навредят?

Бащата на Тод беше лекар, така че Тод беше истинска съкровищница от информация.

— Четири ли? Не-е-е, не би трябвало. Но ако искаш, ще попитам татко. Може да е важно.

— Баща ти ли? Тод, почти четири сутринта е.

— А, той е свикнал да го будят посред нощ. Той е джипи от старата школа. Ще излезе по пижама под палтото, с лекарската чанта, ако не внимаваме.

— Ама…

— Ще ти звънна след малко.

Обади се отново пет минути по-късно.

— Не, четирите няма да създадат проблеми. Каза, че утре сутринта Патрик ще го цепи главата, но нищо по-лошо. Накарай го да пие много вода. Стига да си сигурна, че са само четири.

— Сигурна съм. Ще го попитам отново за всеки случай, но съм почти сигурна. Благодаря ти, Тод, много ти благодаря. Ти си най-добрият рекламен агент в света.

— Да, по този въпрос съм съгласен с теб — отвърна той. — Лека нощ, Бианка.

— Лека нощ, Тод.

Тя разтърси отново Патрик, попита го отново дали е сигурен, че е изпил само четири.

— Да, сигурен съм — отвърна той и този път в гласа му прозвуча раздразнение. — Взех две, след това още две. Сега може ли да ме оставиш да поспя?

— Спи, любими Патрик — каза тя и слезе на долния етаж, напълни каната с вода, след това легна много внимателно до него, погледна го и не посмя да откъсне очи от него. Ето че любимият й съпруг отново бе до нея, същият Патрик, когото обичаше толкова много, когото едва не изгуби, и си припомни минали моменти, повечето щастливи, най-важните спомени — първия път, когато се любиха и тя се разплака, вечерта, когато й предложи да се оженят, не че беше нещо романтично, просто се обърна към нея, докато вървяха заедно по «Имбанкмънт» един неделен следобед: «Защото си ми толкова скъпа, че не мога да си представя живота без теб.» След това сватбата, когато каза пред всички в тентата колко много я обича, а баща й по-късно го предупреди тихо да се грижи за нея и да приеме живота с нея като привилегия; раждането на Мили, първото им дете, тяхното безсмъртие — всички великолепни, блестящи моменти, вплетени в тъканта на истинския живот, по-ежедневните въпроси, които имаха не по-малко значение.

Мислеше си за две неща: че той сигурно ще бъде в отвратително настроение на сутринта и тя трябва да е много търпелива, да прояви разбиране и че трябва да е била напълно полудяла, след като е решила, че фирма «Фаръл» е по-важна от него, че сигурно го убеди, че е допуснала грешка, и да си подаде оставката на следващия ден.

Е, в деня след представянето, разбира се…

Петдесет и осма глава

Денят настъпи. Денят на представянето. Тя все още не знаеше как да действа. Не беше решила. Беше й доставило — и все още и доставяше — огромно удоволствие, да се държи настрани, да се въздържа от съвети, да ги наблюдава как се стараят да не я питат, същевременно искаха отчаяно да знаят. Все се питаше дали щеше да им каже, ако знаеше. Вероятно нямаше. Така беше много по-забавно.

Бианка Бейли искаше да се изправи редом с нея на сцената, когато правеше първата си презентация, и да каже няколко думи. Това не й допадна особено; знаеше какво ще каже, защото Бианка й беше казала нещичко, предпазливо и небрежно.

— Например че ви е доставило удоволствие да работите с нов екип и колко се радвате на представянето. Може би нещо за раждането на фирмата в годината на коронацията, спомените ви.

Очевидно се надяваше на нещо по-подробно, да опише радостта си от цялата кампания, колко много й е допаднала работата с Бианка, че е убедена в успешното бъдеще на търговска къща «Фаръл». Е, нямаше да й достави подобно удоволствие.

Имаше доверие на Бианка след обяда с лорд Фиърън (когато убеди Бианка в абсолютната си дискретност и, разбира се, подкрепа от неговите вестници, когато настъпи моментът) и не спомена за представянето онлайн дори пред Каро и Флорънс. В никакъв случай пред Флорънс. Все още й беше много сърдита; не само защото не беше споделила наученото с нея, но и защото я приемаха за много по-достойна за доверие от нея. Подмазваше се на Бианка още откакто пристигна, а това бе недостойна гледка. Е, тя си беше получила наградата, ако можеше така да се изрази. Стана част от вътрешния кръг на приближените на Бианка Бейли. И загуби едно дългогодишно приятелство. Може би най-хубавото, със сигурност най-важното приятелство, което някога бе имала. Горката Флорънс. Е, Бианка Бейли щеше да си продължи по пътя, а Флорънс щеше да остане на сухо, мислеше си Атина; това бе повече от ясно.

Както и да е, междувременно какво можеше да свърши днес? Присъства на финалната репетиция в дома на семейство Браунли и се оказа, че за нея няма много работа. Може би да изнесе блудкавата реч, която Бианка Бейли се надяваше? Самата Бианка имаше три речи, вместени в програмата. Подобна възможност не й беше никак по вкуса. Да я направи ли по-напудрена и да си припише заслугата за представянето в глобален мащаб? Така й допадаше повече, но все още не беше напълно уверена в техническите подробности; ами ако й зададат неудобни въпроси?

Много й се искаше да повтори представлението от конференцията, всички прожектори да бъдат насочени към нея, да остане на сцената… това вече щеше да е забавно, може би щеше да направи нещо подобно, но така и не успяваше да измисли какво точно. Все нещо щеше да й хрумне. Кратка, въздействаща реч в подходящия момент щеше да свърши работа, макар да предпочиташе нещо по-драматично. Разполагаше с още няколко часа; и моментът, и методът щяха да се разкрият, когато му дойдеше времето.

Щеше да се облече в червено. Червеното стоеше божествено по телевизията, великолепна, опасно червена крепонена рокля от «Валентино», която имаше от поне двайсет години, щеше да си сложи всичките диаманти, дори фибите в косата и щяха да са обсипани с диаманти, така щеше да каже на фризьорката, която чакаше да дойде скоро. Погледна часовника; разполагаше само с един час. Бърти — той, разбира се, беше поканен — каза по обичайния си съвършено любезен начин, че с удоволствие ще я придружи на приема и ще я вземе в десет и трийсет. Така че трябваше да измисли нещо, защото не разполагаше с кой знае колко време.

И ето че се сети. Откри отговора, съвършения отговор. Това щеше да свърши работа. Щеше да преобърне цялото събитие, да осуети съвършено подредените им планове. Така щеше по изключително елегантен начин да остави Бианка Бейли на заден план.

Седна пред тоалетката с молив и лист; налагаше се да импровизира с речта, но няколко бележки щяха да й бъдат от полза…

Флорънс ставаше все по-нервна заради ролята си по време на официалното представяне; щеше да бъде онлайн и да я наблюдават хора по цял свят, докато е на вратата на Магазина, нещо, което бе правила цели шейсет години. Ужасно страшно. Ами ако се препъне, ами ако кихне или пък й прилошее? Последното беше най-вероятно, напоследък се чувстваше ужасно. Попита Бианка какво да облече и Бианка бе категорична: «Шанел». Синия. И бялата камелия. Така ще предадеш точното послание, дори хората да не го приемат по този начин, но ти ще бъдеш олицетворението на класическия стил, нали разбираш? Един господ знае какво ще облече Атина“, добави тя и въздъхна. „Сигурно ще си сложи корона.“

— Не бих разчитала на нея — предупреди Флорънс. — Тя съгласи ли се да каже каквото поиска и да прави каквото трябва?

— Още не е. Добре че не е много. Флорънс, моля те, не се притеснявай. Знаеш, че трябва да останеш там само пет минутки, след това се прехвърляме на виртуалния шопинг и искам да дойдеш тук, за да се насладиш на партито и да чуеш финалната ми реч. В края на аркадата ще те чака автомобил, пътят е само пет минутки, най-много десет.

— Държа да ти кажа, че нямам търпение да седна в автомобила — призна Флорънс.

Сузи пристигна в дома на семейство Браунли и влезе в балната зала; момчетата бяха вече там, поставяха огромните екрани и гласяха озвучителната система; друг мъж и едно момиче — „техниците“, поясни Тод с широка усмивка — работеха с тях. Стените на балната зала бяха покрити със снимки на Магазина от всяко едно от изминалите десетилетия; започваше със снимка в цял ръст на Атина и Корнилиъс, които прерязваха панделката на официалното откриване — Корнилиъс забележително красив, Атина ослепителна, и двамата засмени към обективите. В далечния край беше вдигнат подиум с катедра и въртяща се стойка, от едната страна с часовника, а от другата Джес.

Хората от кетъринга подреждаха платата в съседна стая; цветарите аранжираха вазите… всичко, изглежда, се вършеше в последния момент. Сузи стоеше там, поемаше си дълбоко дъх, питаше се какво ще прави, ако нещо се обърка. Ще се самоубие, какво друго: нямаше да има никакъв друг изход.

— Изключително вълнуващо, нали? — обади се застаналият зад нея лорд Браунли. Тя събра сили и му се усмихна. Той е душичка, помисли си тя, дребничък човек — лейди Браунли стърчеше поне една глава над него, — пък и красив, с пронизващи сини очи и нос, който можеше да определи единствено като патрициански.

— Извинявай за неугледния ми вид — добави той. — След малко ще се преоблека, не искам да те разочаровам.

— Това е напълно невъзможно — усмихна му се тя. Вече бе забелязала, че неугледният вид включва безупречен блейзър и съвършено изгладени сиви панталони. — Освен това, лорд Браунли, ако не бяхте вие, щяхме да правим всичко това някъде на тротоара.

— Стига, глупости, мила моя. Доставихте ми огромно удоволствие, очарован съм. Жена ми е на фризьор, но мога да ви кажа, че и тя е във възторг. Не спря да се пита какво да облече, пробва дори тиарата си, но й казах, че тази работа няма да я бъде.

— Боже — възкликна Сузи. — Май е малко…

Донякъде се надяваше лейди Браунли да си сложи тиарата, защото по този начин щеше да засенчи диамантите на лейди Фаръл.

Последните няколко нощи почти не можа да спи, имаше същите кошмари като Бианка за празните екрани, празните магазини, журналистите, които ги нямаше никакви — въпреки че вероятността за това бе много малка, когато звънна вчера, отговорите им бяха обещаващи, почти всички я увериха, че ще дойдат, дори филмовите екипи, на които бе обещано да снимат известната актриса от часовника, бяха силно заинтригувани и се надяваха да изпратят човек. Освен това не валеше. Все още поне.

Малко се поскара с Бианка за списъка с поканените; според Бианка трябва да се ограничат до директорите.

— Така няма да има празни приказки, да не говорим, че ненавиждам подобни фирмени сбирки, при които домакините са повече от гостите.

Сузи обаче отвърна, че тази работа не е достатъчно практична.

— Очевидно е, че трябва да поканим Тамзин, не можем да оставим Хати, защото тя е създала цялата серия, Каро и Бърти ще дойдат, а нито един от тях не е директор вече…

— Да, но те са част от семейството — отвърна Бианка.

— Добре. Лейди Фаръл заяви, че няма да дойде без Кристин. Един господ знае защо не. А пък Майк и Хю…

— О, добре — каза раздразнено Бианка. — Така поне, ако никой не дойде, ще има кой да изпие шампанското.

Джес пристигна в рокля, обсипана с пайети, скрита под наметка; Луси щеше да я гримира.

— Колко вълнуващо — призна тя, — изглежда невероятно. Фреди искаше да дойде, но й казах, че не може.

— Мисля, че съм влюбена в Джес Кохрейн — призна Сузи пред Луси тъкмо когато Джес забеляза лорд Браунли и отиде да го поздрави. Двамата се бяха харесали по време на обяда в „Риц“ и се бяха разбрали да организират томбола по време на благотворителен бал у семейство Браунли след няколко седмици.

— Здравей, мамо, изглеждаш чудесно — похвали я Бърти.

— Благодаря ти, Бърти. Не искам да разочаровам Бианка. За нея денят е изключително важен.

Бърти я погледна остро. Откога майка му мислеше доброто на Бианка?

— Имаме ли време да изпием по едно кафе? — попита той. — Много ми се пие нещо. Пътуването от Бирмингам ми се стори безкрайно.

— Имаме време. Две кафета с мляко — обърна се тя към чистачката полякиня, сякаш седеше в ресторант. — Всъщност Бърти, не съм съвсем готова. Трябва да доизгладя речта си. А ти дойде по-рано. Трябваше да ме предупредиш.

— Извинявай — отвърна притеснено той. — Мислех да вземем такси дотам. Иначе няма да намерим къде да паркираме в Найтсбридж.

— Наистина няма. Да не говорим, че никак не ми се иска да сляза от твоя автомобил. Ще решат, че сме от персонала.

— Разбира се — съгласи се Бърти. — Така. Значи да поръчам такси.

— Прави каквото искаш, моля те само за няколко минутки спокойствие.

— Добре.

Не за пръв път през изминалите няколко седмици той остана доволен, че е напуснал фирмата. Въпреки че…

Въпреки че блясъкът му липсваше, едва сега си даде сметка, когато влезе в балната зала малко след единайсет. „Гардънс 4U“ беше приятно, тихо и спокойно място и работата там му доставяше удоволствие, но всеки ден беше съвсем същият като предишния, а на хората, с които работеше, им липсваше изтънченост. Определено не се срещаше с хора като Сузи, Джемайма или Бианка, очевидно и с такива като Лара. Лара беше пребледняла, прегърна го бързо и каза, че ще се видят по-късно.

— Бърти! Много се радвам да те видя. Да знаеш само колко ни липсваш — възкликна Бианка и го целуна. — Лейди Фаръл, много сте красива. Роклята ви е невероятна. Какво да ви предложа? Кафе, коктейл с шампанско? Малко е рано, но аз бих изпила един, ако искам да опазя здравия си разум през идващия час.

— Не знам защо си мислите, че не бих — отвърна Атина. — Ще пия… най-добре чаша вода.

Това не беше типично за нея. Бианка я погледна. Личеше й, че е пребледняла, макар гримът й да беше съвършен.

— Добре ли сте, лейди Фаръл?

— Разбира се. Защо да не съм?

— Не знам. Извинете. Решихте ли кога искате да говорите? Преди да покажем Джес или веднага след това?

— Все още не знам — отвърна Атина. — Не съм довършила кратката си реч. Но това няма значение, нали? И без това никой няма да ме слуша.

— Разбира се, че ще ви слушат, лейди Фаръл. Повече откогато и да било досега. Стига да ми кажете, преди аз да се кача на сцената. Сега трябва да отида при Джес да видя дали е готова, защото много скоро ще започнат да пристигат.

— Наред ли е всичко, мила? — Лорд Браунли се беше преоблякъл в костюм с безупречна кройка, а съпругата му, ослепителна в смарагдова коприна, си беше сложила прословутата тиара. И двамата имаха изискан вид на аристократи. Бианка се почувства като замаяна.

— Да, благодаря.

Не се чувстваше съвсем добре. Че как иначе? Почти трепереше от ужас. Не можеше да повярва, че най-сетне се случва, че вече не става въпрос за възхитителна идея, за великолепен план, за нещо прекрасно, което ще се случи в неопределен момент в бъдеще, ами вече е действителност, действителност с неизвестен край, която след час щеше да отбележи невероятен успех или съсипващ провал и това щеше да стане известно на хората, буквално на милиони, а за това не можеше да не мисли, нито пък за критично настроената публика, която щеше да стане свидетел на нещо ужасно — или велико, — какъвто и да беше изходът. Не за пръв път й се прииска да бе друг човек, на друго място, в друго време.

Въпреки това се усмихна и кимна, отвърна, че много се радва да го види, зарадва се, че вече си е взел питие, и се извини. Тръгна към подиума и Джес.

Всичко стана ясно — дошлите по-рано, хората от вторите редици, както ги наричаше Сузи, редакторите на не дотам известните списания и блогърите (въпреки че и те бяха звезди), започнаха да пристигат, притесняваха се да не закъснеят, последвани от редакторите на лъскавите списания, всички щастливи и доволни, не че държаха да са навреме…

— Господи, това е Елиз Джордан! — изсъска Сузи. — Изобщо не вярвах, че ще дойде. — Изглежда, всички щяха да дойдат, и редакторите на големите списания, и известните блогъри, включително, разбира се, Фей Банкс, която поздрави шумно Бианка и побърза да попита за Мили. Нашумелите журналисти прииждаха също, Джейн Мур от „Сън“, Кристина Одоун от „Телеграф“ и опасно забавната Каръл Миджли от „Таймс“. Тук бяха и двете водещи журналистки от вестниците на лорд Фиърън, Ратбоун от „Нюз“ и Кати Йорк от „Скеч“.

— Господи — прошепна Бианка на Сузи, докато те прииждаха, подготвили телефоните си.

— На това му се казва туитвай и поздравявай — обясни с известно презрение Сузи.

— Поне един от страховете ни се оказа неоснователен, Сузи.

— И още два, които тепърва ще разберем какво означават — отвърна Сузи. — Господи, „Скай Нюз“ и прелестната Кей Бърли! Трябва да отида да я поздравя… Добре, Бианка, ти си наред.

Атина наблюдаваше Бианка, докато тя се качваше на сцената и се усмихваше на публиката, олицетворение на спокойствието и самоувереността. Спомни си първата им среща преди почти две години и си каза, че е малко по-благоразположена към нея, отколкото тогава, въпреки че увереността на Бианка, че вече не са врагове, след разговора в „Риц“ я дразнеше и забавляваше. Обличаше се добре, това не можеше да го отрече, винаги казваше по нещо хубаво за хората, а днес не беше изключение. Облякла бе копринена рокля „прегърни ме“, сигурно купена от „Фон Фюрстенберг“ в синьо и червено, изключително високи червени обувки на „Лоботен“, гъстата й тъмна коса, както винаги, се стелеше по раменете. Беше привлекателна жена, но арогантна, помисли си Атина, прекалено сигурна в способностите си; заслужаваше да бъде малко смачкана. С малко късмет щеше да си го получи. Нарочно избегна погледа на Бианка, докато вървеше към подиума и очевидно я търсеше. Сузи я попита тихо и предпазливо:

— Лейди Фаръл, искате ли…

Тя поклати глава и ясно им показа, че не иска. Сама щеше да избере времето.

А като стана въпрос за време, надяваше се да не отнеме дълго; да стои права на тази възраст се оказа по-трудно, отколкото очакваше.

Сякаш прочела мислите й, Джемайма й донесе позлатен стол.

Господи, прекрасна е, помисли си Лара, докато наблюдаваше как Бианка говори, първо благодари на семейство Браунли, че са позволили да използват дома им, след това изрази радостта си, че са тук.

— За мен беше изключително щастие, че успях да работя над нова гама продукти във „Фаръл“, които ще откриете днес.

Тя говори за историята на Фаръл, за бранда, който беше намерила, когато постъпи на работа тук, за новата гама, която щеше да бъде представена днес. Лара си каза, че ако тя изнасяше тази реч, всичко щеше да прозвучи преувеличено, дори нахално, но Бианка запази спокойствие и същевременно прояви увереност в преценката си. Разказа накратко историята на „Фаръл“ и заяви, че най-голямото й желание е било да опази и съхрани английския стил и традиция и просто да ги тласне напред в бъдещето, с по-съвременно лице.

— Ние сме щастливи, не само днес, бяхме щастливи и в процеса на работа всеки ден, всяка седмица, в присъствието на лейди Фаръл, която е създала бранда заедно със съпруга си сър Корнилиъс Фаръл в годината на коронацията; тя е най-голямото ни вдъхновение, наш ментор, който ни насочваше в правилната посока. Лейди Фаръл, моля ви, кажете няколко думи.

В отговор на милата усмивка и любезна покана, на окуражителното ръкопляскане на публиката лейди Фаръл се надигна от стола си и поклати глава.

— Не, не точно сега. Аз съм миналото, а вие бъдещето.

След тези думи седна, отпусна се тежко.

— Днес обаче — продължи Бианка — миналото е бъдеще, лейди Фаръл, така че бих искала да ви благодаря. А сега напред към бъдещето. Някои от вас отдавна са забелязали тиктакащия часовник, на който се изписваше лицето на една забележително красива жена, новото лице на „Фаръл“; преди да разкрием коя е тя, бих искала да благодаря на Луси Фаръл, внучката на лейди Атина, която е поела семейната традиция, толкова важна за всички нас и с която се гордеят всички, които работят за „Фаръл“. Тя е създателката на новия ни имидж. Луси, поклони се.

Докато наблюдаваше любимата си дъщеря, застанала на подиума, усмихната сред вълната от аплодисменти, Бърти изпита две чувства — огромна гордост и задоволство и странно чувство на загуба, че така решително бе загърбил всичко това, и семейството, и фирмата, че няма представител от неговото поколение, че единствената от семейството, която бе останала във фирмата, е Луси. Може пък майка му да беше права. Всичко, което го заобикаляше, беше в кръвта му, буквално — и блясъкът, и наследството, и затова не биваше да бъде захвърляно с лека ръка. Само че…

Бианка заговори отново:

— А сега настъпи моментът, в който ще ви разкрием на кого е лицето. Няма да останете разочаровани.

Докато часовникът продължаваше безмилостно да тиктака и да оформя красивото лице, екранът се завъртя и пред публиката застана Джес, засмяна, прекрасна, раздаваща въздушни целувки — всички скочиха на крака, ръкопляскаха, свиреха с уста. Тя пристъпи напред и целуна Бианка, след това скочи от подиума леко, поне доколкото позволяваха високите токчета и тясна рокля, и продължи да целува гостите — изглежда се познаваха, — камерите не спираха, десетки глави на влиятелни люде се навеждаха, пръстите не спираха работата си по клавиатурите.

След това Бианка отново застана в средата на сцената.

— Много се извинявам, но това не е краят на днешния ден. Едва започваме — нали така ви обещахме. Сега предстои нещо много специално, нещо, което не сте виждали досега — поне така си мисля, — и ви моля да гледате внимателно. Магазинът ни в Баркли Аркейд винаги е бил нашето лице, перлата в короната, а сега като част от представянето открихме още много магазини, същите като него, в повечето големи центрове по света, още перли на „Фаръл“, които ни представят по цялата планета и не мога да ви опиша колко ме е страх в този момент, защото това е забележителна новаторска стъпка и смятам да предам щафетата на Тод Марчънт и Джак Флин, двамата гении, които управляват нашата рекламна агенция — Тод, Джак, ваш ред е.

Тод й се усмихна и пое микрофона от нея, след това се обърна към публиката.

— Ако нещо се обърка, винете нея. Идеята беше нейна и невероятно оригинална; тя е геният, не ние. За нас беше огромна привилегия да работим с нея. И така, ако се съсредоточите в екрана — това е магазинът в Лондон, този е в Париж, този в Ню Йорк, следва Сидни и… този кой беше, Джак?

— Милано — уточни Джак. — Сега ще наблюдаваме как отварят и ще видите всичко на живо. Кой нормален човек би отворил магазин в единайсет вечерта като нас? Знаем обаче със сигурност, че има клиенти, които чакат пред всеки от магазините. Добре, да се върнем към обратното броене… — Зазвуча темата от „Космическа одисея“ и Джак отново заговори: — Десет… девет… осем… — И така до нула, когато натисна копче на контролния панел. Екраните станаха бели за ужасно дълго.

„По дяволите“, помисли си Бианка.

„Мамка му“, помисли си Тод.

„Мили боже“, помисли си Лара.

„Мама му стара“, помисли си Сузи.

„Жалко“, помисли си Атина.

В балната зала цареше пълна тишина, всички чакаха, нетърпеливи нещо да се случи. Накрая, най-неочаквано, картината дойде на фокус и всички видяха Флорънс, усмихната пред Баркли Аркейд 62, после видяха магазина в Сен Жермен, в Милано, вратите се отваряха и в повечето случаи хората отвън чакаха някой да ги посрещне.

„Прекалено хубаво е, за да е истина — помисли си Бианка. — Не може да остане чак толкова хубаво“.

Само че остана, защото на екрана видяха Сохо и тя си позволи само за миг да го погледне с усмивка, след това видяха прелестната Странд Аркейд в Сидни и Ан Сианг Хил в Сингапур, а шумът в залата ставаше все по-силен, чуваха се аплодисменти, викове. Хора, които бяха видели всичко, изпаднаха във възторг, тя усети, че не успява да се сдържи и се разплака. Беше успяла. Всички усилия дотук си струваха. Сузи също плачеше, прегръщаше я, след това и Лара, и Джес, и Тамзин заскачаха, а лорд Браунли се провикна и вдигна юмрук във въздуха.

Дори Атина не се сдържа и се усмихна. Усети, че на всяка цена трябва да отиде до тоалетната. Чувстваше се малко странно, дори объркана; сигурно беше от напрежението, което се трупаше у нея, тъй като моментът й бе почти настъпил, освен това имаше нужда да погледне бележките си, да си напомни най-пикантните точки от онова, което възнамеряваше да каже. Мина през тълпата и както можеше да се предполага, привлече вниманието, хората и се усмихваха, стискаха ръката й.

— Браво!

— Какъв небивал успех!

Само за миг тя усети колебание, запита се дали трябва да прави онова, което възнамеряваше… но, да, разбира се, че трябваше. Това бе единствената правилна постъпка. Корнилиъс също би го одобрил. След като няколко минути поседя на тихо и прегледа бележките си, се почувства по-добре, излезе и се отправи към залата. Бианка тъкмо бе започнала да говори отново, но щом я видя, се усмихна.

— Заповядайте, лейди Фаръл, елате при нас, това е вашият ден.

Сузи й помогна да се качи на подиума и тя пристъпи към Бианка в средата на сцената, а Джес възкликна от първия ред, където седеше сред гостите:

— Боже мой, невероятна е!

Тя се изправи пред гостите, доволна, че както винаги е избрала съвършения момент, зачака да настъпи пълна тишина, всички да се успокоят, да овладее присъстващите и й се прииска да не е толкова горещо и… и…

Бърти я наблюдаваше и забеляза, частица от секундата преди останалите, тъй като я познаваше изключително добре, че както се бе изправила, безкрайно красива в червената си рокля, с блестящите диаманти, докато вдигаше ръка за тишина, последва почти незабележимо движение, тя се поотпусна, сякаш омекна, а в следващия миг се строполи, краката й се подгънаха, тя падна на сцената и остана да лежи напълно безпомощна, сърцето й, това сърце на лъвица, което се беше борило толкова смело и устремено за всичко, което искаше, за всичко, в което вярваше през живота си, и отблъскваше онова, което мрази, първо бе забавило ритъма си, а след това бе спряло.

Неуморимата Атина Фаръл бе победена, сърцето й бе спряло да бие и тя издъхна точно както би искала, под светлините на прожекторите, облечена в червено, което наистина изглеждаше великолепно на телевизионните екрани, диамантите й продължаваха да блестят. Бърти, синът, когато тя презираше и потискаше цял живот, се качи на подиума и я покри нежно със сакото си, затвори очите й и сълзите му закапаха върху нея.

Епилог

Тя тъкмо това би искала. Всички го казваха.

Беше ужасно клише (всички казваха и това), но бе самата истина.

Дори да го беше планирала, нямаше да се получи по-добре. Нямаше дълга болест, заради която да остане на легло, не навлезе в старостта, а за последен път се появи пред публика, когато всички й се възхищаваха — както каза Сузи Хардинг, с истинско страхопочитание, докато бършеше сълзите си на искрена тъга: „Как успя да го постигне?“

Беше получила масивен инсулт, последван от инфаркт, всичко бе приключило за секунди, очевидно без да страда: повикаха линейка и я закараха в болница, но това бе просто формалност.

Освен това беше постигнала целта си, да открадне и отклони вниманието на публиката от Бианка.

Имаше си свой план как да го постигне, а Флорънс, на която повериха чантата и бижутата й, докато Бърти и Каро бяха в болницата, разбра какви са били. Откри бележките й. В речта си щеше да съобщи, че се оттегля от фирма „Фаръл“ — проява на истинска злоба и дребнавост на фона на събитието, която не й отиваше, каза си Флорънс. Въпреки това щеше да постигне успех; хората щяха да си казват колко е тъжно, че тя напуска, че козметичният свят ще обеднее без присъствието й, че е последната забележителна дама и сигурно щяха да се питат дали новите й господари не са я тласнали към това, дали не е била притисната заради финансовото състояние на фирмата, заради имиджа и борсата, а не заради парфюми, продукти и рекламни кампании.

Флорънс накъса бележките на малки парченца и ги пъхна в коша за рециклиране. Прецени, че така е най-добре. След това седна и плака дълго — не просто от жал, а от мъка, че бе изгубила дългогодишна приятелка.

Със сигурност не обичаше Атина — беше изтърпяла от нея прекалено много твърде дълго, но въпреки това и се възхищаваше и понякога дори я харесваше, тъй като тя бе сложна личност, а сега не можеше да си представи живота без нея. „Фаръл“ и Атина бяха едно за Флорънс, макар че Флорънс донякъде се бе откъснала от нея (представлението, което изнесе на търговската конференция, направи разстоянието между тях още по-голямо); тя бе създала фирмата, тя й беше вдъхнала живот, тя я беше тласкала напред в продължение на десетилетия с непоколебима решителност. Фирмата може и да беше поостаряла, въпреки това бе запазила известно качество, репутация, нищо че бяха част от миналото. Бианка бе забелязала това и го бе вдигнала на крака, но това бе възможно единствено благодарение на наследството, наследството на Атина. Флорънс знаеше, че отсега нататък я чака самотен живот във фирмата, която с течение на времето щеше да престане да я цени; веднага след като прераждането се осъществеше — тя вече бе разказала историите си за ранните дни пред безброй журналисти, — първоначално постепенно, а след това все по-бързо щеше да се превърне в една възрастна дама, протеже на Атина Фаръл, част от едно време, чиито край бе настъпил, защото сега бе ред на новото.

Трябваше да намери своя изход.

— Сигурно ще й организират много тържествено погребение — предположи Лара, докато двете с Бианка седяха в разхвърляната бална зала на семейство Браунли и не знаеха дали да плачат, или да се смеят.

Бианка се усмихна.

— Разбира се. О, Лара това беше наистина невероятно. Съвършено подбран момент! Стара, но хитра. А пък на мен ми е тъжно и донякъде съм разстроена. Това е то краят на една епоха. Вече няма такива като нея. Честно казано, беше ужасно. Замисли се само. Май сме все още шокирани, все още не сме осмислили станалото. Без нея няма да е същото, това е абсолютно сигурно.

— Няма, разбира се — отвърна бързо Лара.

— Горкичката Луси не можа да спре сълзите. Бърти как е? Чувала ли си се с него?

— За кратко. Много е разстроен. Това е невероятно. Та тя цял живот го е тъпкала. Горкият Бърти.

— Горкият наистина. Толкова нежна душа.

— Наистина — потвърди Лара и усети как очите и се наливат със сълзи. — А и…

Прекъсна я Сузи, която тръгна към тях, притиснала телефон към ухото си.

— Да, да, разбира се. Сега ли? Дайте й един час. В нейния офис, добре. В четири часа, търговска къща „Фаръл“. Добре, бяха от Нюз — обърна се тя към Бианка. — Искат интервю… ти чу останалото. След това Уименс Ауър и…

— Добре — въздъхна Бианка и стана. — Идвам. Дано не решат, че искат да говорим единствено за лейди Фаръл.

— Едва ли — отсече Сузи, — май представянето в глобален мащаб им е харесало.

— Само ще благодаря на лорд и лейди Браунли, след това ще се приведа в приличен вид. Сигурно изглеждам ужасно.

— Нищо подобно — възкликна Лара.

— Супер си — обади се Сузи.

Това бе самата истина; въпреки ужасното напрежение от сутринта, много по-голямо, отколкото бяха предполагали, Бианка изглеждаше чудесно: щастлива, самоуверена, почти — при създалите се обстоятелства — спокойна.

Сузи знаеше, Лара също се надяваше, че знае причината.

Телефонът на Бианка звънна; тя го погледна и се усмихна.

— Ало. Да, беше супер, благодаря. По-голямата част беше върхът. Получи се страхотно. До един. Какво? Ти откъде знаеш? Разбира се, че си гледал онлайн. Със Сол ли? Господи. Случи се нещо друго, много драматично и много тъжно, ще ти кажа по-късно. Ще чуеш в новините в шест. И аз ще бъда в тях, между другото. Да, добре, ще ти кажа…

Цялата страна сякаш беше в червено, бяло и синьо. Патриотизмът и роялизмът се бяха преплели. Всяка улица, всяко дърво, всяка висяща кошница с цветя бяха украсени с флагове, панделки и балони; всяка витрина, на всеки магазин от най-големите универсални магазини до най-малките бутици, от най-грамадните магазини за хранителни стоки до най-незначителните ъглови магазинчета, беше закичена с още панделки, с още цветя и с какви ли не доказателства за лоялност и радост, че дребничката, белокоса възрастна дама, понякога със строго изражение — кралица Елизабет Втора, на трона вече шейсет години — печелеше все повече сърцата на хората с всяка изминала година.

Четиридневният уикенд, подарък за цялата страна, за да може да отпразнува събитието с отделна програма за всеки ден, започна рано в петък и както столицата, така и всички области на страната бяха в празнично настроение. Туристите прииждаха на тумби; обедите продължаваха дълго, следобедите бяха кратки; единствената тема на разговор бяха празненствата, как протичат и кой как ще се включи.

Сол Финлейсън щеше да бъде на конните надбягвания в събота; нито един от конете му нямаше да участва, но не заради шумотевицата, както той я наричаше, дербито не беше едно от любимите му събития; тази година обаче състезанието явно щеше да бъде специално, а и Дикън много искаше да отидат и да заведат Фърги.

— „Ред Ароус“[1] ще бъдат там, татко, и ще се спуснат с парашути на пистата! — Сол си наложи да приеме факта, че това може да е последният път, когато Дикън ще бъде на дербито, и се съгласи не само да отиде, ами да направи нещо наистина необичайно — да резервира ложа.

Снощи, когато отиде да вземе Дикън, Джейни го погледна с известно неудобство.

— Сол, трябва да поговорим.

Той знаеше какво означава това. Поне така си мислеше. Само че не искаше да си разваля деня.

— Утре вечер ще бъдеш ли тук?

— Да, но не искам Дикън да чуе разговора.

— Не се и налага. Фърги ще остане да спи у вас. Двамата се забавляват добре, ще играят на компютъра. Ела към осем. Ще ходим в „Макдоналдс“ да ядем.

— След като е прекарал толкова време в ложа на дербито? Ти сериозно ли ми говориш, Сол?

— Какво? Те така искат, не предпочитат някой претенциозен ресторант. Съгласен съм с тях.

Джейни обеща да бъде у тях в осем.

На дербито се оказа изключително забавно; дори Сол не можа да отрече. Беше студено, но сякаш по поръчка стана слънчево, когато кралицата пристигна. Господ или която и да е висша сила, отговорна за тези неща, очевидно желаеше диамантеният юбилей да е в слънчев ден. Мощната петдесетхилядна тълпа беше в празнично настроение, оркестърът на Кралските военноморски сили свири прекрасно, „Ред Ароус“ се спуснаха с парашути, както бе планирано, сред червен, бял и син дим и забиха огромно знаме на пистата, съвсем близо до финиша. Катрин Дженкинс, мецосопраното от Уелс и национално богатство, облечена доста неподходящо за случая, поне според Сол, в дълга тясна рокля, без презрамки, изпя националния химн, когато кралицата пристигна (облечена много по-подходящо в топло синьо палто) и премина по пистата заедно с принц Филип в парадния автомобил „Бентли“.

Тичаха коне, някои спечелиха (други изгубиха) състезания, бяха спечелени (и изгубени) огромни суми, а когато деветнайсетгодишният Джоузеф О’Брайън спечели така наречената за случая Купа на диамантения юбилей и кралицата му я връчи лично, Дикън и Фърги се зарекоха един ден да се състезават един срещу друг на дербито.

— Надявам се да присъствам — обади се Сол, а Дикън отвърна, че на всяка цена ще присъства, защото щели да имат нужда от коня му.

— Ами, да, и нали трябва да караш караваната за коне — добави Фърги.

— Супер — каза Сол, — радвам се, че сте ми отредили толкова важна роля.

Двамата му се усмихнаха снизходително.

Посещението в „Макдоналдс“ се оказа излишно; момчета завлякоха мърморещия Сол на панаира, където ядоха до пръсване бургери и хотдог и настояваха да се качат на влакчета, от които на човек можеше да му настръхне косата; Сол отказваше категорично да се качи, докато Фърги не го убеди да отидат на старомодната въртележка и когато седна на кон в златно и червено, с широко отворени ноздри, а кънтри музиката засвири, той погледна слънцето над пистата и тълпите под него, усмихна се широко на седналите отзад Фърги и Дикън и усети прилив на неподправено щастие.

Не беше свикнал с емоциите, особено положителните — последния път, когато усети нещо подобно, беше с Бианка в Ню Йорк, — и се опита да се наслади за последно. Може би това бе добър знак за бъдещето. И посещението на Джейни.

Само че не беше.

Тя пристигна запъхтяна и притеснена, първо отказа, след това прие чашата вино, която той и предложи. Той си наля бира.

— Казвай. Предполагам, че става въпрос за Австралия.

— Да, Сол.

— И предполагам също така, че си твърдо решена да заминеш.

— Няма друг начин, Сол, да. Стига… стига ти да си съгласен.

— Разбира се, че не съм съгласен — каза той. — Защо да съм съгласен? На Дикън ще му се отрази ужасно, също както и на мен. Ще се боря до самия край.

— Адвокатът ми каза, че няма начин да спечелиш.

— Нима? Странно, защото моят заяви, че ти не можеш да спечелиш.

Това не беше точно така, но той искаше да я уплаши.

— Освен това ще бъде по-лесно за Дикън, ако заминем с твое съгласие, вместо да се озове насред грозна съдебна битка.

— Така мислиш ти.

— Да, така мисля. И имам основание.

Тя зачака, погледна го, но той мълча известно време. След това заговори.

— Джейни, имам собствени планове.

— Какви?

— Ако заминете… а аз приема решението на съда, за Дикън ще бъде много зле, така че предлагам да не стигаме дотам. Ако заминеш, имам собствени планове.

— Така ли? — Тя го погледна с подозрение и забеляза, че е много сериозен. — Какви планове?

— Ще открия офис в Сидни.

— Какво? Какво си решил? — Тя го наблюдаваше обзета от ужас.

— Радвам се, че идеята ти допада. Да, там ми харесва, също и австралийците, с които се запознах. С едно изключение. Като добавим съпруга ти, стават двама. Предполагам, че той е австралиец, който е решил да се прибере у дома.

— Но, Сол, целият ти професионален живот е в Лондон. Всичките ти връзки, персоналът… нали трябва да си тук?

— Не се налага да съм тук непрекъснато. Мислих много. Ужасният полет, за който хората вдигат толкова шум, никак не ме притеснява — за мен самолетът е съвършеното място за работа, освен това така и не разбрах какъв е този проблем с часовата разлика. Мисля, че е измислен от разни хипохондрици. Разбира се, че ще запазя офиса тук и ще прекарвам доста време тук, но искам да съм близо до Дикън. Защото ще ми липсва… — Гласът му потрепери, той млъкна, отпи глътка бира и продължи: — Просто не разбирам как е възможно да го направиш, Джейни, да го откъснеш от приятелите му, от училището му, от мен…

Тя мълчеше.

— Както и да е, няма да го откъснеш напълно от мен. Все още ще прекарваме достатъчно време заедно: всички училищни празници, разбира се — знам, че австралийските училища имат четири срока и предостатъчно уикенди, а плаването в пристанището на Сидни е страхотно… Не, не, вече съм решил…

Скоро след това тя си тръгна, очевидно потресена. Сол отиде при момчетата и ги откри да си играят на изключително неподходяща игра. Той изключи конзолата.

— Ама, татко-о-о!

— Не става, защото после ще сънувате кошмари. Какво ще кажете за малко билярд?

След като си легнаха, той слезе долу и си наля още една бира. Беше му забавно, докато наблюдаваше реакцията на Джейни. Господи, тя сигурно го мразеше. Щеше да й съсипе живота, защото със сигурност щеше да й се наложи да го търпи около себе си. Питаше се дали решението й да се премести в Австралия не е опит да се откъсне от него. Ако наистина е така, значи се е провалила.

Знаеше, че когато адвокатите научат за новия му план, възможностите му да спечели намаляват, а нейните се увеличават, но това вече не го интересуваше. Стига да останеше част от живота на Дикън, другото беше без значение. Освен това нямаше да е чак толкова трудно, защото наистина бе харесал онова, което бе видял от Австралия, при това много. И — разбира се — щеше да разреши още един от проблемите му. При това напълно.

Сузи и Джонджо щяха да наблюдават шествието по реката от един апартамент над Темза, малко по-нагоре от моста Уотърлу. Апартаментът беше на приятел на Джонджо, огромните прозорци се отваряха към терасата; всичко това, мислеше си Сузи щастливо, докато се опитваше да реши какво да облече, е прекалено хубаво, за да е истина. Дали червено, бяло и синьо няма да е банално — беше си купила нов бял пуловер от „Джоузеф“, чифт много тесни червени дънки и синьо сако специално за случая, или да облече белия пуловер, дънки и да избере нещо червено за косата? Дали пък да облече нещо по-небрежно — например зелено или пък новата кремава рокля, която си купи от „Рийс“ — съвсем в стила на госпожица Кеймбридж. Спря се на този последен вариант и реши да вземе в чантата червена жилетка. Съпругата на приятеля, Хестър, се оказа прекрасна жена, но малко въздухарка, маниачка на тема мода, а тя не искаше да разочарова Джонджо. Бяха се събрали двайсетина души, Сузи не познаваше повечето и малко се страхуваше, защото бяха неприлично богати — миналата седмица бяха ходили на сватба с над триста гости в някакво огромно имение в провинцията, но на нея не й хареса особено, защото беше безлично и така и не успя да си каже и дума с младоженците. Не смееше дори да си помисли, че Джонджо ще настоява за нещо подобно. Беше почти сигурна, че ще стане така. Той очевидно остана впечатлен от сватбата и спомена поне два пъти, че така ще съберат доста идеи за тяхната. Това бе единственото й притеснение в момента. За нея съвършената сватба беше парти със семейството и приятелите, а не пищна показност и екстравагантност. След като Джонджо искаше такова нещо…

— За какво се замисли? — попита той, пристъпи към нея и я прегърна мечешки, докато тя стоеше край прозореца, загледана нанякъде в студения ден. Висшите сили бяха изгубили интерес към диамантения юбилей и бяха оставили времето на собствените му прищевки.

— Мисля си колко много те обичам — отвърна искрено тя.

— И аз мислех, че те обичам много. Слушай сега. Стегни се, не можем да останем тук още дълго, защото по обед ще затворят пътищата.

— По кое време трябва да сме там?

— Към три и половина, струва ми се. Мислех да отскочим до „Савой“ и да пийнем на терасата към реката, преди да отидем на партито. След това ще се разходим по моста, да видим каква е атмосферата. Какво ще кажеш?

— Прекрасна идея. Господи, колко много се вълнувам. Ти знаеш ли, че в процесията ще участват хиляда лодки? Знам, че ще се разплача.

— Ще се разплачеш ли? Че защо?

— Винаги плача на подобни събития. Те са наситени с емоции — всички са заедно, всички пожелават само прекрасни неща на кралицата, обичат я, боже, ето че започвам!

Тя мигна, за да прогони сълзите, и му се усмихна.

— Господи — въздъхна Джонджо. — Изглежда, съм влюбен в една луда.

На моста Уотърлу беше невероятно; море от знамена и усмихнати хора, помитаща вълна от обич и гордост. Никой не възразяваше, че го блъскат или не може да мине напред, нямаше хора, които да негодуват. Бяха чакали часове наред, много от тях бяха вдигнали палатки в ужасния студ; а пък фактът, че оставаха часове, изглежда, не притесняваше никого. На Сузи й се искаше да останат и да гледат шествието. Наведе се през парапета, близко над водата, и се почувства част от всичко, което я заобикаляше, от огромната, лоялна тълпа, съставена от различни националности, всички те се гордееха с кралицата и почитаха нейния ден, пожелаваха й само добро. Приличаше на малка сватба, на която присъстваха единствено приятели, за разлика от някоя гръмка и лъскава…

— Хайде — подкани я Джонджо, — измръзнах, а ти ще хванеш пневмония и какво ще правя тогава?

— Ще се ожениш за друга — каза Сузи и се надигна на пръсти, за да го целуне.

— Няма — увери я той, — никога, дори след един милион години. За бога, Сузи, не започвай пак да плачеш. Още е много рано.

Партито беше забавно, беше топло и поне отначало не валеше, но по едно време започна. Наблюдаваха началото на водното шествие от кея Челси, видяха кралските гости да се качват на борда, след като бяха превозени с лодки от кралската яхта „Британия“, кралицата изглеждаше великолепно в бяло, херцогът — все още красив в парадна военноморска униформа, принцовете в техните униформи (въпреки че синята барета на Хари съвсем не му отиваше). Всички момичета се възхитиха на червената рокля на Кейт, докато мъжете се възхищаваха на самата Кейт. Майката на Хестър, която беше там, се възхищаваше на принц Чарлс и всички ахнаха, когато видяха невероятна кралска баржа в червено и златно да опъва платна и да повежда шествието от хиляда лодки, малки и големи, по кралската магистрала, каквато бе реката в продължение на няколко часа. Докато процесията минаваше под мостовете, камбаните на близките църкви ехтяха и се смесиха с виковете на насъбралото се множество. Сузи гледаше телевизия и тайно бършеше очи, когато видя, че винаги спокойната Хестър прави същото.

— Радвам се, че и ти реагираш по същия начин — отбеляза тя.

— Днес не мога да се спра — обясни Сузи.

— И аз съм така. Ти нали работиш за онези с козметиката, „Фаръл“?

— Точно така.

— Имаше ли нещо общо с невероятното събитие онзи ден? Включих се онлайн, защото ги следя във Фейсбук и от време на време си купувам по нещо. Та гледах представянето в глобален мащаб. Невероятна идея…

Сузи отвърна скромно, че и тя имала пръст в цялата работа.

— Само пиара, с това се занимавам.

— Наистина ли? Колко интересно. Каня се другата седмица да отскоча до Магазина на Баркли Аркейд, а след това заминаваме за Париж през уикенда и ще отида да видя и магазина им там. Невероятна идея.

Нямаше съмнение, че кампанията беше направила впечатление. Сузи бе завладяна от огромна гордост. Джонджо седна до нея.

— Добре ли си?

— Да, благодаря.

— Добре. Стегни се, искам да говоря с теб.

— Ще ви оставя — досети се Хестър. — Двете със Сузи поплакахме заедно.

— Няма нужда, остани.

Въпреки това не остана.

— Мислех си за нещо… — Той пое ръката й и огледа пръстена. — Нали все още ти харесва?

— А, не — отвърна тя. — Мисля да го върна. Разбира се, че ми харесва, глупчо, обожавам го.

— Добре. Шествието по реката ме накара да се замисля. За сватбата.

— Така ли?

— Да. Искам да я направим колкото е възможно по-скоро, Сузи. Не искам да се мотаем. Какво ще кажеш за ранната есен?

— Джонджо, остават само три месеца дотогава!

— Знам. Има ли значение?

— Има толкова много неща, които трябва да се уредят.

— Много ли са?

— Ами, да. Я помисли за сватбата, на която бяхме онзи ден.

— Да, помислих си, че ще искаш нещо такова. Беше доста впечатляваща. Чак толкова ли много има да се организира?

— За съжаление има. Виж, знам как се организират подобни събития, нали са част от работата ми. Мястото, датите, кетърингът, цветята…

— Добре. Можем да я поотложим. Колкото се налага.

Тя си пое дълбоко дъх. Дори той да останеше разочарован, неочаквано и се стори важно.

— Честно да ти кажа — започна тя, — предпочитам да не бъде като онази.

Той я погледна внимателно.

— Наистина ли? Но това ще бъде големият ти ден, нещо, което ще искаш да се помни, така че…

— Така или иначе ще бъде големият ми ден — отвърна тя, — защото ще се омъжа за теб. Дори да не присъства никой друг, пет пари не давам.

— Аха — кимна той, — разбирам. Сигурна ли си? Абсолютно сигурна ли си?

— Да — усмихна се тя. — Напълно.

— Мили боже! А пък аз си мислех — искам да кажа, в такъв случай трябва да ти кажа нещо.

— Какво?

— Патрик и Бианка предложиха да използваме къщата им за сватбата, говоря за вилата в провинцията. Аз обаче отказах.

— Защо? — учуди се Сузи. — Имам снимки от вилата, прекрасна е.

— Не е нито голяма, нито внушителна.

— Е, и?

— Ами… ами… — Той сякаш се събуждаше след дълъг сън. — Разбрах. Много е красива. Можем да си сложим тента в градината, така каза Патрик.

— Струва ми се прекрасно — отвърна Сузи.

— Наистина ли? И на мен.

— Защо не ме попита?

— Заради всичко онова, което вече ти казах. Мислех, че ще искаш пищно тържество.

— А ти искаш ли?

— Не, не. В никакъв случай. Онзи ден никак не ми хареса, честна дума. Предпочитам само хората от семейството, е, някои от тях — сестра ми, съпруга й и децата, мама…

— Трябва да поканиш и баща си.

— Налага ли се?

— Разбира се.

— Ами мащехата?

— За съжаление да.

— Щом казваш.

— Настоявам.

— Добре де, цялото семейство. И само най-близките приятели. Да кажем например петдесет човека. Общо. Това е моята представа за сватба. Просто не исках да те разочаровам.

— Джонджо — Сузи го прегърна и целуна. — Няма да остана разочарована. Освен това — добави строго тя — това не е добро предзнаменование за брака ни.

— Защо? — попита уплашено той.

— Не бива да предполагаш какво искам или не искам.

— Ти също си предполагала.

— Така е. Добре. Извинявай. Късно ли е вече да приемем предложението им за вилата?

— Не, разбира се. Ще им стане много приятно.

— Супер. Тогава нека го направим там.

Той я целуна, след това се отпусна назад и заразглежда лицето и.

— Господи — възкликна той.

— Какво? Ужасно ли изглеждам? Да не би спиралата ми да е потекла?

— Малко. Но това няма нищо общо с онова, което мислех. Много те обичам, Сузи Хардинг, изключително много.

— И аз те обичам, Джонджо Бартлет. Много, ама много.

В този момент шествието стигна до тях. Двамата отидоха до прозореца, хванати за ръка. Беше започнало да ръми.

— Не е честно да вали — каза Сузи и настоя да излязат под дъжда, на терасата, замаха с ръка, приветстваше шествието и се измокри цялата; останалите се закачаха с нея, шегуваха се, въпреки това излязоха навън. Включително и Джонджо. Беше наистина невероятно: големи лодки, малки лодки, влекачи, шлепове, малки гребни лодки (те я трогнаха и разплакаха най-много), армада от спортни лодки, канута и група стари риболовни траулери.

— Те са плавали до Дюнкерк и са спасили войските ни — обясни бабата на Хестър и избърса очи, — някои са били дори по-малки от тези.

— Господи, погледнете — възкликна Сузи, когато последната баржа с Кралския филхармоничен оркестър, или поне част от него, и певци от Кралския музикален колеж извисяваха гласове, без да се плашат от дъжда. Погледна към Джонджо и забеляза, че и неговото лице е мокро.

— Ти плачеш! — извика тя.

— Нищо подобно — отрече той. — От дъжда е.

Сузи обаче знаеше каква е истината. Дали заради певците, заради празника или просто заради разговора им — никак не я интересуваше.

Бърти и Лара гледаха част от шествието по телевизията, след това отидоха на парти на улицата. На всеки прозорец бяха закачени знамена, червени, бели и сини кошници с цветя висяха от всяка улична лампа, бяха поставени по маси, а масите и пейките бяха изнесени по цялото продължение на улицата, за да могат да сядат децата, а пък предприемчив човек беше намерил тенти, за да се скрият от дъжда. Лара, която познаваше почти всички, беше направила десетки рула с наденица и торта като принос за партито и се стрелкаше ту насам, ту натам, бъбреше с всички, включително с децата, от време на време се навеждаше, за да си вземе шепа солети или едно от рулцата си. Повечето възрастни правеха същото, докато изпиваха огромно количество от напитките, които се предлагаха. Разговорът бе ограничен до баналности, хората изказваха възхищението си от кралицата, оплакваха се от времето и накрая заявяваха обичайното: „Но пък то ни е направило каквито сме, нали?“, и подчертаваха, че е прекрасно, че страната е обединена от празненствата.

Някой беше наел малка въртележка и тя бе монтирана в единия край на улицата, а друг — надуваем замък, поставен в другия край; услужлив продавач на сладолед бе паркирал в нечия градина и характерната музика звучеше заедно с виковете и смеха, и честите вопли, когато някой балон се понесеше към небето.

Бърти, който никога през живота си не бе присъствал на нещо подобно, тъй като и майка му, и Присила бяха убедени, че са над местните събития, изпадна във възторг; можеше да остане тук завинаги, да пие светло пиво и да си похапва от рулата на Лара, да се закача с децата и да ги плаши, че ще изяде всичко, което са им дали, да надува балони и да сменя онези, които вятърът отнасяше, да бъбри с майките. Едва когато една от тях, млада жена с огромен бюст, с наплескано обилно с грим лице, го покани „да отиде у тях да се стопли“, той се уплаши и се спаси до Лара. Тя каза, че го наблюдавала и е трябвало да го предупреди.

— Със Саша Тимпсън не бива да се рискува. За нея едно „здрасти“ значи покана за леглото.

— Леле боже. Мислех, че няма да успея да се измъкна жив.

Лара се разсмя, след това го погледна замислено.

— Според мен не трябва да се излагаш повече на този риск. Ела, Бърти, време е да се приберем. Измръзнах, а и хората започват да се разотиват. Нямам нищо против да дойдеш на топло с мен. Стига да нямаш нищо против…

Бърти каза, че няма абсолютно нищо против и след това направи чай и го отнесе в леглото й.

— Искам да говоря с теб.

Лара потисна нелепата надежда, която надигаше глава в подобни моменти, и попита спокойно:

— За какво?

— Много мислих. От миналата седмица.

— Така ли? За какво?

— За „Фаръл“.

Надеждата отлетя.

— О, да. Разбира се. Сигурно.

— Знам, че нещата много се промениха.

— Така е.

— След като мама вече я няма… не остана никой от семейството. Освен Луси, разбира се. А тя е още много млада. Тя не може да бъде натоварена с отговорност.

— Не.

— Освен това чувствам, че семейството трябва да остане цяло. Просто фирмата е такава. Още повече след представянето.

— Да.

— Не мислиш ли така? Струва ми се, че не си… убедена.

— Напротив, Бърти.

— Не знам обаче как хората ще приемат завръщането ми. Бианка може да ме прати по дяволите.

— Всички ще се зарадват, че се връщаш — отвърна Лара. — Най-вече Бианка. Наистина много й липсваш.

— Сериозно?

— Ами, да. Тя ми каза. При това няколко пъти.

— Мили боже. — Той мълчеше и отпиваше чай. — Според теб какво да направя? Очевидно ще постъпя в „Човешки ресурси“, но това не е достатъчно…

— Достатъчно представително ли? За отговорен човек с положение ли?

— Не съм казал подобно нещо.

— Не, но го имаше предвид. Нали?

— Може и така да е. Само че аз не съм човек, който гони представителност.

— Самата истина. Не мислиш ли, че наследството ти като представител на семейството във фирмата те задължава да го направиш?

— Ами… ами… не знам.

— Разбира се, че те задължава, Бърти — отвърна нетърпеливо Лара. Ти наистина се подценяваш.

— Научили са ме на това — отвърна той с тъга.

— Знам, но тя… тя вече не може да го прави, нали?

— Не може — отвърна той и издуха силно носа си. Наистина не може. Господи, тя ще ми липсва. Въпреки всичко я обичах.

Лара мълчеше. Нямаше какво повече да каже.

— Странно е да го кажа, знам, но се гордеех с нея. Тя беше толкова смела. И великолепна. Двамата с Каро се разбрахме, че по-нататък през годината трябва да й организираме мемориална служба. Като на татко. Беше много тържествено. Ти какво мислиш?

— Според мен е добре — отвърна Лара.

— Добре — кимна той. — Значи да поговоря с Бианка. Ти мислиш, че тя няма да има нищо против?

— Вече ти казах, Бърти. Тя ще остане очарована.

— Ами ти?

— И аз, разбира се. Казах ти го толкова пъти.

— Знам. Обичам те, Лара, наистина те обичам. — Погледна я. — Има и още нещо, за което искам да говоря с теб…

— За какво? — Надеждата отново избуя. Пулсът й се ускори. Дори не си помисляй, Лара, недей, недей…

— Мислех да създадем благотворителна фондация. Търговска къща „Фаръл“. Какво мислиш по този въпрос?

— Идеята е чудесна.

— Добре. Много от големите козметични фирми — онези, които имат история — го правят. Така авторитетът ни ще скочи.

— Така е. — Доплака и се. — Каква ще бъде благотворителната дейност?

— Мислех си да е нещо, свързано с градини.

— Градини ли?

— Да. Градините се отразяват благотворно на хората. Даряват ги с много щастие. Нали това беше ключова част от юбилея? За цветята говоря. Навсякъде имаше цветя. Представи си тази улица, представи си повечето от улиците в страната без висящите кошници, кораба на кралицата без цветята. Иска ми се всяко училище, е, всяко градско училище да си има собствена градина, за да могат децата да отглеждат растения, не само цветя, но и зеленчуци; ще им се отрази добре. Може да направим годишна награда за най-добрите.

— Можеш да отгледаш роза на „Фаръл“ — предложи Лара, забравила за разочарованието си — и да я изложиш в Челси.

— Прекрасна идея. Точно така. Значи одобряваш?

— Да, много ми харесва.

— Значи ще поговоря с Бианка.

— На всяка цена. Според мен идеята ще й допадне. Можеш да се занимаваш точно с това. Като представителна фигура на семейство Фаръл.

— Може би. Това е добра идея. Наистина. — Той седна и се замисли. — Така, да ставаме. Не можем да прекараме цялата вечер тук.

Отметна завивката и Лара го погледна нещастно.

След това той се обърна отново към нея. Стори й се притеснен.

— И още нещо — добави той.

Този път надеждата не надигна глава, изглежда се беше предала.

— Кажи, Бърти. Какво има? Може ли първо да си взема душ?

— Може. Само че… мислех си…

— Какво, Бърти?

— Мислех си, питах се… о, боже, не знам какво ще кажеш…

Намерил е нов маркетингов директор, реши тя.

— Питах се… — Последва дълго мълчание. — Питах се какво би казала да си промениш името.

— Да си променя името ли?

— Да.

Това пък какво означаваше?

— Защо да го променям? — попита тя. — Какво му е на името ми?

— О, боже. Страхувах се, че ще го кажеш. Нищо, няма значение. Хайде, върви, изкъпи се. Аз ще направя още чай.

— Бърти — продължи Лара, — извинявай, но не разбирам за какво става въпрос.

— Не разбираш ли? Ами, мислех си… след като постигаш толкова успехи, може и да не искаш. В днешно време много жени не искат. Аз…

— Не си променят името ли? Бърти, съвсем се обърках… за каква промяна на името става въпрос?

— Ами… когато… когато се омъжат.

— Да се омъжа! — Надеждата надигна глава отново. — Бърти, да не би да ми предлагаш да се омъжа за теб?

— Да. Да, разбира се, че ти предлагам. Мислех, че ще се сетиш…

— Как да се сетя, как може да си толкова смешен, глупав, прекрасен, очарователен. Как да се сетя? Разбира се, че ще си променя името. Ще го променя с каквото пожелаеш. За предпочитане на Фаръл. И да, ще се омъжа за теб, щом го искаш. Само че трябва да ми предложиш както си му е редът, Бърти. Хайде. Действай веднага!

— Добре. — Той си пое дълбоко дъх. — Лара, обичам те. Ще се омъжиш ли за мен? Моля те. Веднага след като съм свободен. И ще си промениш ли името, най-добре на Фаръл?

— О, Бъртрам — отвърна Лара през смях и сълзи. — Бърти Фаръл, разбира се, че ще се омъжа за теб. Разбира се. С удоволствие. С огромно удоволствие. Благодаря ти! — Тя се наведе напред и го целуна. Няколко пъти. — Върви сега да направиш чай. И не разбирам защо да не останем тук цяла вечер.

— Знаеш ли, че май и аз съм съгласен.

Тимъти Бенинг също беше на парти на улицата, или по-точно на поляна край селото. Бяха му дали да играе доста важна роля, тъй като беше старият мъдрец на селото. Той лично бе платил за пръта с цветя и панделки на поляната, около който танцуваха децата от селото, облечени с костюми от времето на Елизабет, хаотично, но весело, а когато приключиха, се втурнаха към господин Би, както го наричаха, и всяко дете му поднесе цвете.

— Защото букетът се прави от отделни стръкчета — обясни най-голямото и направи реверанса, за който местната учителка им беше казала, че е в елизабетински стил, — а искахме да направим букет за теб.

Направиха доста разнороден букет и с рози, и с лютичета, въпреки това беше прекрасен и той им се усмихна, а след това разпредели цветята в две вази — едната голяма, другата малка, и се прибра.

После реши да си почине преди вечерното празненство — концерт в залата в селото — и полегна, все пак вече бе на осемдесет, отвори „Телеграф“ и го отвори, както често напоследък, на страницата с обяви за раждания, бракове и смърт.

И там прочете:

„Фаръл, лейди Атина, родена 1927, вдовица на сър Корнилиъс Фаръл, починал през 2006. Лейди Фаръл, която продължаваше да участва дейно в управлението на козметичната фирма, която е създала заедно със съпруга си през 1953, почина неочаквано от инфаркт в сряда, 30 май. Тя остави две деца, Бъртрам и Каролайн, и внучка Луси. Погребението ще се проведе в тесен семеен и приятелски кръг на 8 юни.“

Странно съобщение, прекалено студено и безлично, не се съобщаваше нито къде е починала, нито че е била заобиколена от семейството си.

Запита се, както често през изминалите години, как е Флорънс. Дали е жива? Все повече стари приятели напускаха този свят, а това бе едно от най-ужасните неща на старостта, да си част от една постоянно смаляваща се група. Тя все още му липсваше, както му липсваха и щастливите дни, които бяха прекарали заедно; тя бе наистина много специален човек и оттогава той не се бе и замислял за друга, с която да сподели живота си. След отказа й не се опита да се свърже отново с нея, според него тя беше категорична, но ето че сега почувства прилив на смелост. Сигурно вече е на осемдесет и едва ли ще има нещо против, ако й пише като стар приятел, който изказва съболезнованията си за най-старата й и най-близка приятелка. Вероятно продължаваше да работи; зачуди се дали все още живее в красивата си къщичка. Неочаквано му се прииска да разбере как е, какво е станало с нея…

Нямаше защо да бърза, нямаше да предприеме нищо през следващите ден-два, за да обмисли идеята; беше открил, че това е чудесен начин за вземане на решения.

Семейство Бейли останаха в Лондон до неделя вечерта; те също гледаха шествието по реката, излязоха на улицата, където имаше нещо като парти — доста натруфено, в нечия градина, по-точно в голяма шатра, но Бианка и Патрик искаха в неделя да бъдат в Оксфордшир, където ги чакаха нови празненства на поляната край селото, а вечерта високо на хълмовете над селото щяха да се палят огньове. Бианка знаеше, че това ще бъде най-специалното събитие: да наблюдава как пламъците се движат из страната, две хиляди, от един връх към следващия, запалени един след друг, в строга последователност и стриктно спазване на часовия график, като се започне в 10:30 вечерта от централната алея на Пал Мал. Щяха да напредват бързо, техният огън беше заплануван за 11:16 и трябваше да са на полето в 10 часа.

Бианка бе много щастлива; представянето бе вече зад гърба й, решението й да напусне бе взето (и обсъдено с Патрик), сърцето й преливаше от добродетелно задоволство. Патрик остана силно изненадан, когато тя му съобщи, че възнамерява да напусне.

— Мила, няма ли да се отегчиш? Със сигурност ще искаш да вършиш нещо, не чак толкова отговорно, разбира се, но просто нещо.

— Не, Патрик — отвърна тя. — „Просто нещо“ не е за мен. Аз съм от хората, които искат или всичко, или нищо, вече трябва да си го разбрал. Или ще работя нещо безкрайно отговорно, или изобщо няма да работя. Няма средно положение.

— Не съм сигурен, че е разумно — каза той. — Би било чудесно, разбира се, и за мен, и за децата, но не си ли малко млада за пенсия? Още нямаш четирийсет, а и…

— Не, Патрик, не съм. Крайно време е да се науча да живея различно; дори не мога да готвя, като изключим омлети и… Смятам да стана майстор готвач. И ще оправя къщата. Знаеш ли, достави ми огромно удоволствие, когато обикалях „Питър Джоунс“ и оглеждах платовете за пердета, а след това ще се запиша на уроци по езда и ще прочета всички творби на Тролъп[2], а също така… искам да се грижа както трябва за теб, Патрик, няма ли да ти бъде приятно?

Патрик отвърна бързо, че ще му бъде много приятно и ако тя все пак си промени мнението… Разговорът прекъсна, когато Мили влезе и заяви, че току-що била провела дълъг разговор с Джейс и тя щяла да преспи у тях следващия уикенд в Лондон, а Луси щяла да пробва нови комбинации от грим, Джейс била свалила още килограм и това било просто страхотно.

Съгласиха се, че е точно така, и бяха единодушни, че празненствата в селото бяха прекрасни; денят беше хубав, ясен, слънчев, игрите, организирани за децата, включваха хвърляне на ботуши и щафети на поляната и привлякоха много малчугани, също и кучешко шоу с награда за кучето, което най-много прилича на собственика си, а по-късно бе организиран и мач по крикет.

— Как само ми се иска да си имаме куче — въздъхна с копнеж Руби и погледна огромен нюфаундленд — като това. Нали е страхотно?

— Може да си вземем куче — усмихна й се Бианка, — разбира се, че може. Няма да е като това, но може би шпаньол, дори лабрадор.

Погледнаха я с изумление; за куче и дума не можеше да става досега, тъй като животът в семейството й без това беше твърде сложен.

— Наистина ли каза, че можем да си вземем куче? — попита Руби.

— Да.

— Но нали винаги си казвала, че не може, че и двамата с татко сте твърде заети — обади се Фърги.

— Сега обаче казвам, че може — отвърна Бианка.

— Но как така, защо? — учуди се Мили.

— Просто може. Ще ви обясня по-късно. Хайде, Патрик, излизат от павилиона, време е да отидем при тях. В теб ли е бата?

— Трябва му нов — обади се отново Руби. — Този е истинска антика, още от ученическите му години.

— Може да му подарим за рождения ден — предложи Бианка.

— Днес няма да му помогне.

Бианка, която знаеше какви са уменията на Патрик на полето за крикет, беше наясно, че нито един бат няма да му помогне, било то днес или който и да е друг ден, и каза, че най-добрият начин да помогнат на баща им е да викат за него. Така и направиха.

А пък огънят беше прекрасен: калното поле беше пълно с народ, селският оркестър свиреше музика на Роджърс и Хамърстийн, „Земя на надежди и величие“ и „Да живее Британия“, имаше и бар, където наливаха много топла бира и разводнено бяло вино, няколко акробати скачаха неумело през горящи обръчи.

— Обзалагам се, че и аз мога да го направя — заяви Фърги.

— Не можеш — спря го Мили.

— Мога.

— Деца — прекъсна ги Патрик, — ще го кажа само веднъж. Ако някога ви хвана да скачате през горящи обръчи, всички електронни устройства, които имаме, включително телефоните ви, ще бъдат конфискувани за три месеца. Говоря сериозно.

— Че аз дори нямам телефон — заяви Руби, — така че ми е все едно. Мамо, моля те, много те моля, може ли да ми купите телефон? Не е честно, аз съм единственото момиче от класа без телефон!

— Съмнявам се — засече я Бианка, — но обещавам да помисля много сериозно за следващия ти рожден ден.

— Знам какво означава това — умърлуши се Руби, — ще решиш, че не може.

— Не е задължително…

— Напротив!

— Млъквай, Руби — каза Фърги. — Ще си имаме куче, а ще останем и без него, ако продължаваш така!

— Вижте — извика Патрик, — приближават.

Наистина приближаваха, светлината скачаше по близките хълмове, високо в мрака. Оркестърът отново засвири „Земя на надежда и величие“ и ето че настъпи техният ред, и избраникът — „Какъв невероятен късметлия“, каза замечтано Фърги — се качи на платформата, вдигнал високо запалена факла, и последва рев, когато пламъците лумнаха, а оркестърът засвири националния химн, присъединиха се всички и Бианка избухна в сълзи.

— Не тук — усмихна и се широко Патрик. — Не го прави пред децата.

— Какво имаш предвид?

— Миличка, държа да подчертая, че плачът ти създава единствено плътски асоциации у мен.

— О — възкликна тя през смях и избърса очи, — толкова е прекрасно. Ела поне да ме целунеш.

Той се наведе и я целуна.

— О, боже — каза Мили.

— Гадост! — каза Фърги.

Прибраха се след полунощ; хапнаха доматена супа и чеснов хляб, след това Бианка заговори:

— Трябва да ви кажа нещо. По-точно двамата с баща ви трябва да ви кажем нещо.

Децата ги погледнаха.

— Ще се развеждате, нали? — попита притеснено Мили. — Половината от класа са с разведени родители.

— Докато бяхме на полето, не изглеждаше точно така — вметна Фърги. — Стига глупости.

— Няма да се развеждаме — отвърна Бианка, — но аз ще напусна работа и ще си остана вкъщи. Ще бъда истинска майка.

Последва дълго мълчание.

— Какво? — каза ужасено Фърги.

— Не можеш! — възпротиви се Мили.

— Наистина не можеш — повтори Фърги.

— Наистина, наистина — натърти Мили.

— Ами — започна неуверено Бианка, — мислех, че ще се зарадвате.

— Не се дръжте гадно с мама — обади се Руби.

— Благодаря, Руби.

— Какво ще правиш по цял ден? — попита Мили.

— Ами… обичайните неща. Ще готвя и…

— Ти готвиш кофти — прекъсна я Фърги.

— Фърги! — сгълча го Патрик.

— Извинявай, но е точно така. Сосът й от сирене е на буци и…

— Благодаря — обади се отново Бианка.

— Какво друго? — попита Мили. — Какво друго ще правиш?

— Мислех да поспретна къщата. По-скоро да я преобзаведа. Струва ми се доста зле.

— Това няма да отнеме много време.

Бианка погледна нервно Патрик.

— Кажете ми нещо мило — помоли тя.

— Няма ли да е чудесно мама да си бъде у дома, когато се прибирате от училище?

— Да, това ще бъде хубаво… струва ми се — отвърна Мили. — Всичките ми познати, чиито майки не работят, разправят, че било ужасно, че трябвало да им казват какво точно са правили, какви оценки са изкарали и разни такива.

— Но, Мили, аз точно това имах предвид. Ще си бъда вкъщи и ще те питам за всички тези неща. Може би никой нямаше да те тормози, ако си бях вкъщи.

— Нямаше да бъде по-различно — засече я Мили. — Знам — казах, че е щяло да бъде различно, но едва ли. Мислих много по този въпрос. Както и да е, сега мисля за теб. Ти обичаш работата си. Обичаш да работиш.

— Ами, да — допълни Фърги. — Ще бъдеш нещастна у дома.

— И ще се отегчиш — подкрепи го Мили.

— Може и да не е така — предпочете да държи на своето Руби.

— Ти си още много малка, за да знаеш — отвърна Фърги.

— Не съм!

— Си!

— Освен това — продължи Мили — ние се гордеем с теб. С онова, което вършиш.

— Да — потвърди Фърги, — наистина е така.

Патрик слушаше как децата му повтарят същото, над което той самият вече бе мислил, и се запита дали не са прави.

— Беше по-добре, когато татко работеше за старата си фирма — отвърна Фърги. — На мен така ми се струва.

— Не може да се върне — напомни Мили.

— Може. Чичо Иън ми каза миналата седмица, когато с леля Бабс дойдоха на обяд, че много ще се радва, ако татко се върне, каза, че така и не са намерили човек, когото всички да харесват.

Патрик усети неочаквана носталгия по онова време. Да, там се отегчаваше почти непрекъснато, но пък можеше да общува с хора. Замисли се за какво бе заменил старата си работа. Все още му се струваше, че при Сол имаше тръпка.

В този момент телефонът му звънна. Той го погледна.

— Сол е — обърна се той към Бианка.

— О, боже! Сега пък какво иска, не знае ли, че е един след полунощ? Забрави, че го казах — побърза да добави тя.

Патрик излезе от кухнята, а тя накара децата да се качат на горния етаж. Беше напълно неподготвена за реакцията им.

Патрик не се забави.

— Какво стана?

— Той току-що ми даде тласъка, от който имах нужда.

— Какво? Защо, какво стана?

— Джейни със сигурност заминава за Австралия. Затова и той заминава.

— И той ли? Горката жена, какво ще трябва да търпи. Ами бизнесът?

— Е, малко преувеличих. Ще открие офис в Сидни. И още нещо, иска да съм му на разположение и там. Когато се налага. Не знам как си въобразява, че ще стане тази работа. Просто е невъзможно. Напълно невъзможно.

— Може би — отвърна предпазливо тя, — може пък да не ти се налага да ходиш често.

— Разбира се, че ще се налага, Бианка. Много добре знаеш какво представлява. Не мога да приема.

— Мили, много съжалявам. Наистина много. Но след като аз ще си бъда вкъщи…

— Бианка, според мен не трябва да си стоиш у дома. Нямах това предвид. Според мен децата са напълно прави. Ще бъдеш нещастна. И отегчена.

— Ясно — въздъхна тя, — очевидно всички ме цените изключително много.

— Мила, децата те ценят, разбира се, че те ценят. Но те ценят онази майка, която си, не онази, която си мислиш, че ще бъдеш.

Тя мълчеше. Замисли се над действителността както никога досега и си представи как ще изглежда като майка домакиня. Щеше да посвещава дните си на нещо, в което никак не я бива. Истина бе, че не умееше да готви. А пък второто й отиване до „Питър Джоунс“ съвсем не беше толкова приятно, както първото. Много скоро щеше да й омръзне да чете. А пък във „Фаръл“ я чакаше предостатъчно работа около създаването на новия имидж на фирмата, след като Атина нямаше да й залага капани, така че работата нямаше да е чак толкова напрегната, темпото щеше да е съвсем нормално. Сигурно щеше да успява да се прибира в нормални часове през повечето време…

— По всичко личи, че съдбата се опитва да ни каже нещо. В един глас с децата. Само че не искам да се чувстваш принуден да се върнеш в старата фирма, Патрик. Има много други предложения.

— А, не — отвърна той. — Няма да се лутам и да се боря за работни места с други хора. Не и след като съм работил за Сол. И няма да работя за друга счетоводна фирма. Така че…

— Мили — предупреди го Бианка, — прибързваш. Няма да стане просто така. Нека първо да се наспим.

Тя обаче не можа да спи; беше твърде развълнувана от нещата, които искаше да свърши за „Фаръл“, над които досега не си беше позволявала да мисли. Какво да прави с останалата част от гамата, как и кога да я изтегли, кои нови продукти да добави към серията „Страстно“, как да посрещне увеличените поръчки за „Колекцията“ — и същевременно се удивяваше на Сол и находчивостта му. Той бе забележително умен.

Флорънс седеше и слушаше любимата си симфония от Моцарт, възхваляваната Четирийсета, и се питаше как тази ужасия в двореца може да бъде наречена концерт, и си казваше, че ако официалните почивни дни са кошмар за самотните хора, няколко почивни дни един след друг е още по-голям кошмар. Тъкмо тогава телефонът й звънна. За малко да не се обади, защото в първия момент реши, че е Атина, за да й се оплаче за нещо, но след това си припомни, че Атина няма да й позвъни никога повече. Щеше да й бъде нужно време, за да приеме този факт…

— Ало? — каза тя, когато най-сетне вдигна. Питаше се кой ли може да е.

— Флорънс? — попита предпазлив глас. Предпазлив мъжки глас. Не беше й предполагала, че ще го чуе отново.

— Тимъти? — изрече тя след дълго мълчание и първата й мисъл беше, че гласът не се е променил ни най-малко и, второ, че не е възможно да е той, а човек с много подобен глас. Почти същия.

— Да — потвърди с радост той, — аз съм. Извинявай, че ти звъня, мислех да ти пиша, но след това си казах, че един разговор е по-удачен, тъй като прочетох в „Телеграф“, че лейди Фаръл е починала и исках да ти изкажа съболезнованията си. Сигурно си много тъжна, след като цял живот сте били заедно.

— Така е — отвърна тя.

— Минаха — колко? — шест години, откакто почина съпругът й. Тогава мислех да ти позвъня, но накрая не събрах кураж.

— Кураж ли?

— Ами, да. Страхувах се, че не ме помниш или че ще ме пратиш по дяволите.

— Тимъти, винаги ще те помня — усмихна се Флорънс. — Ти ме дари с такова щастие. А съм прекалено възпитана, за да пратя някого по дяволите.

— Така е, разбира се. Как си, мила?

— Добре, благодаря, Тимъти. Последните няколко дена взеха своята дан, но като цяло съм добре. Ами ти?

— Добре. Няма защо да се оплаквам. — Това бе типично негов израз и той наистина не се оплакваше.

— Добре. Мина много време, нали, Тимъти? Откакто се видяхме за последен път.

— Да, почти трийсет години. Ти омъжи ли се отново?

— Не, не съм. Ами ти?

— Не, не, така и не се появи подходяща възможност.

Последва дълго мълчание; след това Тимъти Бенинг заговори предпазливо:

— А може ли някой ден… да се видим? Може да е в града или…

— Не — отсече Флорънс и отказът прозвуча по-остро, отколкото възнамеряваше. Раздялата с него бе толкова болезнена и окончателна, а тя се беше възстановила с много усилия, освен това какъв беше смисълът да се виждат сега? Разговорът им щеше да е не по-малко болезнен, неловък, смутен, изпълнен с мълчание. Помнеше го с много обич, двамата се разхождаха по хълмовете, когато бяха силни и здрави, преплели пръсти, а сега щеше да е просто ехо от едно време, двама немощни старци, които се опитват да опазят спомените. — Не, Тимъти, няма да стане. Благодаря ти обаче, че ми се обади. Много се зарадвах, когато чух гласа ти. Дочуване.

Тимъти Бенинг каза дочуване и затвори. Стана му много мъчно. Ако беше от друго поколение, щеше да заплаче. Само че мъжете от неговото поколение не плачеха. Те просто продължаваха напред. Той бе провел страшна борба със себе си, докато най-сетне се реши да й позвъни, беше посягал към слушалката няколко пъти. Накрая си каза, че тя едва ли ще си бъде у дома, пое си дълбоко дъх и набра номера. Когато чу гласа й, преживя нещо необичайно: беше непроменен, все още нисък, звучен и много спокоен. Докато го слушаше, имаше чувството, че годините не са минали. Какво клише, но всъщност те точно това правеха: все едно че гледаха как някой филм се превърта към началото и тя отново му се усмихваше от другия край на хола, вдигаше чаша към него, толкова красива и великолепно облечена.

Е, тя май беше права: ако се срещнеха, можеха единствено да развалят спомените. Тя бе изключително разумна. Много повече от него. Въздъхна, отиде до барчето и си наля голяма чаша уиски, пусна любимата си плоча с любимата симфония от Моцарт, Четирийсета…

Флорънс върна слушалката на място и също се почувства много тъжна. Разбира се, че нямаше начин да се получи, щяха да се опитат да възродят миналото и да се провалят напълно. Много по-добре беше да оставят нещата каквито бяха. Влезе в кухнята и си наля огромна чаша червено вино. Стана й много приятно, когато чу гласа му. Беше чудесно, че все още мисли за нея. Прекрасно. Може би, ако двамата… не, Флорънс, дори не си го помисляй, както биха казали Бърти и Бианка и всички млади. Имаш си живота и работата и… и неочаквано тя се замисли за Атина, видя неодобрението, изписано на лицето й, чу гласа й, пренебрежителен, снизходителен, стори и се, че усеща присъствието й в стаята.

— За бога, Флорънс, виж се с този мъж, след като той настоява, защо, за бога, да не го направиш? Няма да имаш работа още дълго, това е повече от сигурно, не си въобразявай, че ще те държат, след като мен ме няма, и не си въобразявай, че ще има други мъже, така че се хващай за този. Просто не очаквай прекалено много, друго не мога да ти кажа.

Тя поседя за кратко, след това се изправи и пристъпи към телефона.

— Права си, Атина — каза тя, — благодаря ти. — Грабна слушалката и набра номера на Тимъти, запечатал се в ума й.

— Ало? — обади се той.

— Ало, Тимъти — отвърна тя. — Обажда се Флорънс. Много се извинявам, изглежда прибързах; може би е добре да се видим. Какво? Колкото е възможно по-скоро. Carpe diem[3] и така нататък. Да, четвъртък е чудесно. Чай в „Савой“? Много се радвам. Да, в четири. Само едно нещо. Ако си решил да започнем да се срещаме отново, има няколко неща, които трябва да ти кажа. Какво? За себе си. Неща, които едва ли очакваш да ти кажа… но да видим как ще мине в четвъртък. Да, очаквам срещата ни с нетърпение. Четирийсетата на Моцарт ли слушаш? Така си и знаех. И аз я имам. Какво съвпадение. Може би това е добър знак.

— Много добър знак — отвърна Тимъти Бенинг. — Добре, мила, довиждане, поне засега. Нямам търпение да ми кажеш онова, което си намислила. Струва ми се, че ще бъде вълнуващо.

— Не съм сигурна — отвърна Флорънс. — Само няколко — как да кажа? — глави от живота ми. Понякога ми се струват доста интересни…

[1] Акробатичният екип на Кралските военновъздушни сили. — Б.пр. ↑

[2] Антъни Тролъп (1815–1882), английски писател, автор на 47 романа, пътеписи, биографии, разкази. Въвежда в английската литература художествената поредица или романа с продължение. — Б.р. ↑

[3] Грабни момента, живей днес (лат.). — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.